Author: Krešimir Bagić, Gabrijela Puljić, Anera Ryznar
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: Stilistika.org

Jezik in fabula

Pisci o jeziku i stilu

—

Uredili:
Krešimir Bagić, Gabrijela Puljić i Anera Ryznar

Sadržaj

Uvod

Pisci

Adam Ewin, Sven

Andrić, Stanko

Bajuk, Lidija

Baretić, Renato

Beck, Boris

Bekavac, Luka

Biletić, Boris Domagoj

Bilosnić, Tomislav Marijan

Bodrožić, Ivana

Brnardić, Ana

Čegec, Branko

Dežulović, Boris

Domović, Tomislav

Drndić, Daša

Đikić, Ivica

Đurđević, Miloš

Ferčec, Goran

Gavran, Miro

Gregorić, Boris

Gromača, Tatjana

Horvat, Jasna

Ivanković, Željko

Jelušić, Božica

Karakaš, Damir

Katunarić, Dražen

Kirin, Miroslav

Kišević, Enes

Kolanović, Maša

Kovač, Zvonko

Koščec, Marinko

Kvesić, Pero

Lovrenović, Ivan

Lovrenčić, Sanja

Lukšić, Irena

Majetić, Alojz

Matanović, Julijana

Mićanović, Miroslav

Mlakić, Josip

Mujičić Artnam, Kemal

Načinović, Daniel

Novak, Kristian

Paljetak, Luko

Pavičić, Jurica

Pilić, Sanja

Pogačar, Marko

Popović, Edo

Popović, Sven

Rudan, Evelina

Savičević Ivančević, Olja

Sejranović, Bekim

Senker, Boris

Slamnig, Davor

Šalat, Davor

Šeparović, Darko

Škare, Andrija

Šnajder, Slobodan

Šodan, Damir

Telećan, Dinko

Valent, Milko

Vidić, Ivan

Zajec, Tomislav

Žilić, Darija

Impresum

Uvod

Kada se govori o književnosti, nezaobilazna je tema njezin jezik. Dapače priroda književnosti nerijetko se pojašnjava prigodnom perifrazom umjetnost riječi, iza koje proviruje ideja da sve što pisac čini – čini jezikom. Jezik mu istodobno može biti sredstvo i tema, medij iskazivanja i prostor kreacije. Pojedini književni tekstovi do te mjere ističu vlastiti jezik da čitanje pretpostavlja neizvjestan proces lingvističkoga istraživanja; pojedini pak rabe riječi i rečenice skladno, na način koji ne pruža otpor, ali koji čitatelja poput magneta uvlači u svijet fikcije.

O jeziku književnosti često su pisali i spekulirali stilističari, jezikoslovci i književni teoretičari. Pritom su isticali jedinstvenost, svjetotvornost ili figurativnost tog jezika, rabili pojmove poput pjesničke slobode (licentia poetica), očuđivanja, individualnog stila, originalnosti, jezičnih navika i sl. Učinilo nam se izazovnim promijeniti perspektivu, tj. ponukati pisce na autorefleksiju. U tu smo svrhu osmislili anketu sastavljenu od pet pitanja i zamolili oko stotinu i trideset pisaca da u njoj sudjeluju. Cilj ankete bio je potaknuti autorska promišljanja uloge jezika u literarnoj kreaciji, ekskluzivna svjedočenja o iskustvu jezika, jezičnoj imaginaciji, artističkim idiomima, govornim navikama, privatnom pravopisu i sl. Zanimalo nas je i kakav odnos suvremeni hrvatski pisci imaju prema standardnojezičnoj normi: sputava li ona njihovu jezičnu kreativnost ili joj prkose individualnim jezičnim invencijama, dopuštaju li lekturu tekstova i ima li u tom pogledu razlike između pjesnika i prozaika.

Našem pozivu odazvalo se šezdesetdvoje pisaca. Knjiga Jezik in fabula donosi njihove odgovore. Oni izravno ili posredno upućuju na karakter njihova pisanja i uporišta njihovih stilova. Ti će odgovori, vjerujemo, postati važan prinos govoru o jeziku književnosti i njegovim odnosima spram ostalih diskurzivnih praksi, lektira kojoj će se vraćati zainteresirani čitatelji, studenti književnosti, kritičari, literarni znalci i filolozi. Knjigu objavljujemo u dvije inačice – prva iza svakog pitanja prikuplja sve pristigle odgovore, a druga abecednim redom niže anketne portrete autora.

Sven Adam Ewin

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne koristim. Dovoljno vladam pravopisnom građom.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Lom teksta, prozodij, inačice, redoslijed riječi, arhaizme, neologizme i sl. smatram, kako ste rekli, dijelom vlastite kreacije i tu inzistiram na autorstvu. U svemu ostalom dopuštam lekturu i vrlo rado surađujem s lektorom.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nemam o tome mišljenje. No ipak: ako je tekst ironičan, čemu poseban interpunkcijski znak? Ne bih podcjenjivao čitatelja.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas svoj tekst. Čitam u sebi kao da čitam naglas. Izuzetno mi je važno da se vezani stihovi mogu tečno deklamirati.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Obilježje mog stila: pomalo smaknut, klasičan, moderan, ironičan, erudiran. Lako ga (provjerio sam) prepoznaju čitatelji koji me prate na Facebooku. Nemam uzora, ako se izuzme činjenica da su mi uzori svi najbolji pjesnici, bivši, recentni, strani, domaći.

Da, stil je potpis autora. Moj stil se nije mijenjao od 2011. do danas, bez obzira na moj poetski opus od preko 3000 pjesama.

Stanko Andrić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Uglavnom ne koristim današnje standardne jezične priručnike. Koristim ponekad raznojezične i stare hrvatske rječnike.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Uglavnom imam loša iskustva s lekturom mojih tekstova. Srećom, urednici kod kojih objavljujem pretežno rade minimalnu lekturu ili procijene da nije potrebna.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Kad komuniciramo na internetu koristimo i smajlije/smajliće i obrnute smajlije, koji zamjenjuju „metakomentare” tipa „šalim se” ili „nažalost je tako”. Nisam za službeno uvođenje neke slične „interpunkcije” i u običnim/neinternetskim tekstovima. Dovoljno je to što imamo.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas. O čitatelju razmišljam.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Stil mi je vrlo važan, sigurno se ponešto mijenjao od ranih radova do sada, a čini mi se da rabim nekoliko stilskih registara – ponekad više njih u istom tekstu, a češće različite registre u tekstovima raznih žanrova i namjena. Volim kombinirati ozbiljan i šaljiv „diskurs”.

Lidija Bajuk

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Moja majka predavala mi je hrvatski jezik u višim razredima osnovne škole. Međutim, njezino podučavanje započelo je ranije, bilo je mojom svakodnevicom. Nerijetko me živciralo njezino jezično uplitanje u moj neposredan, kolokvijalni govor. Danas sam joj zbog toga zahvalna. Naravno, odgovore na povremene jezične nedoumice nalazim i u priručnicima. S obzirom na ono što sam otprije usvojila i što se ne poklapa s novijim pravilima, prihvaćam ili odbacujem na temelju osobne jezične intuicije ili zvučnosti. Uzbudljivi su mi arhaizmi i dijalektizmi. Budući da sam etnologinja, mislim da je to i logično. Rado ih i lako učim, rabim u pisanju i govoru, što katkad kod sugovornika i slušatelja izaziva iznenađenje ili podozrivost. Tako mi je osobni jezik svojevrsni društveni filtar. Radi se uglavnom o dvosmjernoj intenciji – oni kojima je zanimljivo moje izražavanje i sami rabe zanimljive riječi, stil, poredak riječi, rečenični ritam… Draga mi je knjiga Narodno blago Marcela Kušara, ona mi je u kućnoj biblioteci nadohvat ruke.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Pjesničko ili prozno izražavanje, s osebujnim pravopisnom i stilskom organizacijom teksta, svjedoči o autoru i vremenu u kojem autor živi, dakle nedjeljiv je dio autorove osobnosti. Lektori uglavnom nemaju puno posla s mojim tekstovima. Spremna sam saslušati uredničko mišljenje drukčije od mojeg mišljenja. Spremna sam ga i prihvatiti, što ovisi o uvjerljivosti argumentacije.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne baš. Zašto bi u tekstu trebalo označiti? Ako autorov ironični ton u djelu nije prepoznat, onda neće pomoći ni ironičnik. Hrvatski jezik ima svoju povijest i do danas se opremio zadovoljavajućim brojem interpunkcijskih znakova. Prije bih rekla da nedostaju dva-tri slova za neke glasove. Suvremeni oblici pisane komunikacije svode jezik na skraćenice, slikovne znakove, izostavljanje interpunkcije, ograničeni broj kratkih riječi, jednostavne rečenice. Koristan u žurbi i zavodljivo zabavan, takav oblik izražavanja može pogubno utjecati na usmeno izražavanje, slušanje i razumijevanje ako postane univerzalni model. U isključivoj primjeni izaziva nekontroliranu povišenu emocionalnost, nesigurnost, frustraciju, apatičnost, depresiju. Naime, osoba koja se ne može nijansirano i osebujno izraziti negira samoga sebe i drugoga, svijet u sebi i sebe u svijetu. Negdje između jedne i druge razine lebdi uvelike prihvaćeno nepoosobljeno slanje osobne elektroničke pošte. Tako je osoba kojoj je poruka upućena poštovana, ali ne dovoljno da ju se oslovi prezimenom ili imenom. Pozivnice i čestitke više se ne tiču osobe kojoj su poslane, nego je u prvom planu isključivo onaj tko ih upućuje. Reducirani i/ili neosobni jezik narušava reverzibilnost kao temelj jezične komunikacije.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Čitanje naglas napisanih tekstova korisna je metoda za zaključno poboljšavanje teksta. No, prethodno dugo promišljam o izboru riječi, kadriranju, stilizaciji. Ne razmišljam o mogućim čitateljima, što bi njima moglo biti zanimljivo. Meni je čitatelj vlastiti alter ego, jedan i mnogolik, Shiva Nataraja u kozmičkome jezičnom plesu... Pisanje je moja bunja, treće oko, trava iva, trinfus, vučji zub.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Vlastiti stil doživljavam kao njemušto, šuškavo šaputanje. Prodiranje u bit stvari, kad jezik i bit postaju jedno. Sa stilom sam rasla i stil me određuje. Moji stihovi i rečenice bitno su se promijenili u razdoblju od prve do zadnje napisane pjesme ili priče. „…Znakovi, rime, metafore, praznine… povijesna su kategorija (…) Cijeli je svijet premrežen mirisima, okusima, zvucima, rečenicama i značenjima. Poput Marine krune, i moj će plavo-zeleni herbarij otplaviti voda.”, napisah u svojoj zadnjoj poetsko-proznoj knjizi Kao ruža, kao zvijer, dragi moj Flaubert (DHK, Zagreb, 2016.) koja je nastajala od 1988. do 2016. godine. Njezinih osamnaest kronološki poredanih priča jezičnim zrenjem svjedoči o osobnom stjecanju iskustava i znanjâ. Jezik je i otvoreno more po kojem brodimo – što smo bolje opremljeni, dalje ćemo stići.

Papirnati brod

Ta ruka što vonja na kamfor i jod
odvezuje krišom papirnati brod,
dok noć pije s poda razlivenu tintu,
krcatu žudnjama, ruzinavu Pintu.

Još tri unce modrog i pozlate gram...
Niz Golfsku struju otkliznut će pram
uokolo rta, sred arhipelaga,
u bazaltnu špilju, do skrivenog blaga.

Iza utihe svijeta, najzad, posljednja mori te glad.
Kad zvjezdani dažd u škrinju padne na sekstant i astrolab,
u tebi neostvaren pustolov morski, na krmi, snatrit će mlad.

Kroz stratosferu nade iskri blještav meteorni srh,
mosteći melankoliju, skorbut, groznicu, ulkus i svrab.
U zoru, na obzoru, sve manji obris – karake jarbola vrh.

(pjesma iz pjesničke zbirke Papirnati brod, Zagreb, DHK, 2013.)

Renato Baretić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Vrlo ih rijetko koristim. Umišljam si da posjedujem sasvim solidnu „imanentnu gramatiku”, stečenu kroz desetljeća čitanja i profesionalnog pisanja. Nije savršena, ali greške su mi malokalibarske.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Moj je način pisanja samo moj. Sličan mnogima i od mnogih različit, uvijek samo moj. Ako nikome drugom i nije prepoznatljiv, meni jest. A što se tiče lekture – budući da mi se novinarski rad posljednjih godina sveo na kolumnistiku, redovito ljubazno zamolim uredništvo da mi se takvi rukopisi ne diraju. I pogrešne teze i pogreške u jeziku – sve to treba ići samo na moj konto, jer ja sam jedini potpisnik. To nema nikakve veze s mojim odnosom prema važnom poslu i časnoj profesiji lektora; na kraju krajeva, za onu moju „inherentnu gramatiku” najzaslužnije je – uz, naravno, knjige i profesore – dvoje vrsnih novinskih lektora koji su mi filigranski orali po tekstićima prije tridesetak godina, na mojim novinarskim počecima: Zorka Horvatić i Milan Ivkošić. Da, taj Milan Ivkošić.

S književnim tekstovima stvari stoje drugačije: silno mi je važno da ih (i) lektor pregleda. Ako ni radi čega drugog, onda barem zato da još jedan par očiju pomno pročita sve te riječi. Interakcija s lektorima (preciznije – lektoricama, jer samo mi je na jednom rukopisu radio muškarac) silno mi je važna i nimalo je se ne libim, dapače. A na interakciju s urednikom ne trebam više trošiti riječi, dovoljno sam ih već i izgovorio i napisao o tome koliko mi je, dok pišem, važna redovita komunikacija s Krunom Lokotarom.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Prvi put čujem za „ironičnik” i ovako, na prvu, zamisao mi se čini zgodnom tek za zafrkanciju oko toga kako bi ga se grafički prikazalo... Ne, ne mislim da nam treba još neki interpunkcijski znak, osim možda kao kakav autorski eksperiment unutar jednog autorskog opusa ili jednog jedinog djela. A tada – jao lektoru!

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Više sam puta rekao svoju maksimu: pišem teško, da bi se lakše čitalo. Svaku rečenicu, gotovo u cijelosti, najprije „izgovorim” u sebi, a tek je onda zapišem. Ne zapisujem je dok mi ne „zazvuči” kako bih htio. A ako mi se ne svidi tako napisana, izbrišem je cijelu, pa iznova smišljam. Ukoliko mi se u napisanoj riječi omakne tipfeler, brišem je cijelu i iznova pišem. Isto napravim i s cijelom rečenicom, ako u njoj poželim ipak malo promijeniti redoslijed riječi. Zato pišem tako sporo i manje no što bih htio. Ali ne znam drugačije. A čitanje naglas... Samo kod poezije, a i to rijetko.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Čitao sam neke analize moga stila, sasvim ozbiljne, i svaki put ostajao zbunjeno ponosan: nisam ni znao da sve to znam! Ključna mi je prohodnost teksta, odnosno štiva, i vabljenje čitatelja na sljedeći korak kroz tu šumu...

Hm, malo se glupo osjećam u ovoj ulozi, jer dobro znam da ima kolega i prijatelja koji daleko suverenije vladaju vještinama koje bih ja sad ovdje samom sebi pripisivao i tako samog sebe važno objašnjavao. O drugima bih vam, tim kolegama i prijateljima, mogao iz rukava cijeli esej, ali o sebi i svojem spisateljskom stilu mogu reći tek: nisam ni inovator niti eksperimentator, više sam si nalik na kakvog zaigranka, okruženog svojim i tuđim igračkama nasred debelog pješčanika omeđenog hrvatskim i njemu najbližim jezicima.

Boris Beck

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Spelling checker je stalno uključen, najviše zbog tipfelera, ali ima slučajeva kad nisam siguran je li ije ili je (i to uvijek iznova u istim riječima). Spelling checker automatski rješava i najčešće pravopisne probleme pa ne treba kopati po knjigama. Ako želim provjeriti pisanje malog ili velikog slova, ili pravila transkripcije i transliteracije, koristim pravopis Matice hrvatske jer je moderna inačica Silićeva pravopisa; tamo uvijek provjeravam i kako se pišu dopisi i molbe institucijama. Pravopis Babić/Moguš je neupotrebljiv, iako im je rječnik pouzdan, a pravopis Instituta za jezik pun nekih čudnih kompromisa. Matičin pravopis volim čitati kao knjigu, a također i Gramatiku Silića i Pranjkovića, osobito poglavlja o funkcionalnim stilovima. Za brzu provjeru značenja (ili čak postojanja) neke riječi, služi mi Hrvatski jezični portal. Kada imam vremena, riječi (i još češće frazeme) tražim u Enciklopedijskom rječniku, imam višesveščano izdanje Jutarnjeg lista. Rječnike uopće više čitam nego koristim, Klaićev rječnik, primjerice, ili razne kajkavske glosare u knjigama. Imam nekoliko slikovnih rječnika na stranim jezicima koje i čitam i gledam. Da nisu tako skupi, sigurno bih imao više rječnika; pravopisa, naprotiv, imam desetak i uglavnom su beskorisni. Imam i desetak jezičnih savjetnika iz kojih se može doznati svašta o porijeklu riječi i povijesti uporabe, ali često su previše uski i stvari propisuju mehanički i bez razumijevanja. Za prevođenje isključivo koristim Google translate.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Za sve moje tekstove nužna je korektura (zbog mnogih tipfelera i eventualnih pravopisnih pogrešaka) i ozbiljno uredničko čitanje (jer mi se potkradaju grube greške). Katkad mi se dogodi da nazivam urednike nakon što sam poslao tekst i molim ih da izbrišu neku strahotu. S prvom knjigom imao sam vrlo loše iskustvo – urednik je na svoju ruku promijenio zareze i to mi je bilo jezivo; bio sam toliko konsterniran da se čovjek smeo – čini se da uopće nije razmišljao o tome. Za sve sam buduće knjige zamolio povjerljivu osobu da ih pročita prije mene i sâm unio sve ispravke. Mislim da bih bio manje osjetljiv na promjenu riječi nego na promjenu interpunkcije.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ironičnik zvuči razumno jer je ironija slučaj kada se jedno kaže, a drugo misli, pa ju je stoga najlakše pogrešno shvatiti, pogotovo u tekstu gdje izostaju mimika i gestikulacija. Međutim, za mnogo figura vrijedi da se jedno misli, a drugo kaže, ponajprije za metaforu, pa je nije prikladno posebno označavati; dapače, kada novinari stavljaju metafore u navodnike, to izgleda grozno – jer znači „znate, ta vam riječ inače znači nešto drugo, a sada je koristimo u prenesenom značenju”. Kao da se većina riječi ne koristi u prenesenom značenju! Znak za ironiju značio bi „znate, sada govorim drugačije nego što mislim”, a ona bi time odmah i izgubila na smislu. Nisam nikad osjetio potrebu za novim interpunkcijskim znakom, ali primijetio sam da neke rjeđe znakove (zagrade, crtu, semikolon, dvotočku i navodnike) koristim često i na originalan način. Neke rečenice uopće ne bih znao napisati da nemam već vlastite uzorke interpunkcije.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Uvijek pišem tako da se tekst može čitati, stalno čujem glas u glavi. Želim da tekst bude razumljiv, da bude savladiv, da bude što jednostavniji. Ne mogu zamisliti čitatelja, pišem kao da sam čitatelj ja.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Kad sam počeo pisati, najveći su mi problem predstavljale rečenice – bile su teške, kratke i tvrde. Sa zavišću sam čitao autore (a pogotovo autorice) čije su rečenice bile bogate, lagane i razvedene. Najveću promjenu u stilu vidim upravo u oblikovanju rečenica, a za to je trebalo naći vlastiti sustav interpunkcije, pri čemu su najvažniji zarezi. I drugi znakovi dobro dođu – zagrade, crta, dvoročka, točka-zarez i navodnici – kada se rečenica produžuje, ali zarez je najvažniji da sve zvuči prirodno i razumljivo. Osim toga, najviše zahvaljujući druženju s Igorom Rajkijem, postao sam hrabriji u korištenju metafora. I to ne zbog njegovih knjiga, zasićenih metaforama, nego zbog razgovora s njim jer ih on spontano izlučuje, kako to kaže Amélie Nothomb, tijekom razgovora. Kada sam pogledao svoje tekstove unatrag, otkrio sam da sam oduvijek koristio metafore, ali u zadnje vrijeme činim to češće i hrabrije – i čini mi se da čitatelji (svih pet) dobro na njih reagiraju: metafora je još uvijek najefektnija, neočekivana je i duboka.

Luka Bekavac

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Čini mi se da nema mnogo autor/ic/a koji su se izborili za potpuno oslobađanje svojega teksta od lekture. Prema tom položaju izloženosti tuđim intervencijama imam krajnje ambivalentan i vjerojatno sasvim stereotipan stav: svatko želi biti spašen od vlastitih neugodnih propusta (kojih, što je najgore, najčešće uopće nije svjestan), ujedno zadržavajući pravo na odbijanje izmjene određenih rješenja u rukopisu jer ih, unatoč njihovoj „nepravilnosti”, intuitivno doživljava kao jedina moguća. Možda je, doduše, takva nedosljednost „prirodna” pozicija pisanja; možda bi popuštanje jednom od tih impulsa ugrozilo tekst više od ovakve labilne, umjetno uspostavljene ravnoteže.

Na nekim sam tekstovima (Drenju, primjerice) surađivao s lektorima vrlo intenzivno i time je rukopis višestruko profitirao, a promijenio se i moj osjećaj za pisanje: otvorile su se nove razine odgovornosti prema tekstu, nove perspektive kontrole napisanoga, razvila se još jača potreba za tehničkim brušenjem i doradom posljednjih verzija; svakako se promijenila svijest o tomu što sve treba odmjeriti kao neku vrstu estetske odluke. Međutim, radeći na nekim drugim tekstovima (Viljevu i Policijskom satu), primijetio sam – možda i zato što sam mnogo toga počeo uračunavati već u proces pisanja – da sam sve osjetljiviji prema tuđim sugestijama, da moj otpor raste („unutarnji” otpor, stav u onom zamišljenom dijalogu s lektorom-policajcem kakav se na kraju, naravno, ipak ne bi dogodio). Gotovo ništa u mojim tekstovima ne čini mi se „pisanim u kamenu”: imam dojam da se detalji mogu mijenjati, da integritet teksta ne ovisi o ovoj ili onoj mikrovarijaciji; međutim, teško se nosim s idejom da bi te promjene mogle biti automatske, definirane skupom pravila posve izvanjskim tekstu, gdje će se estetski kriterij povući pred onim što je „preporučeno”, uvriježeno, trenutna praksa. Jednom kad tekst postigne određenu dinamiku u svojem ritmu, izboru riječi, ponavljanjima i prazninama, svaka promjena koja narušava njegov materijalni oblik ipak postaje rizičnom. Tako i priručnici ili savjetnici neizbježno dolaze na red tek na kraju; koristim ih kako bih unaprijed, koliko je to moguće, zaštitio tekst od tuđih intervencija. Pisanje je moguće tek uz svojevrsno parcijalno sljepilo: dok sam u njegovoj vlasti, alarm se nikada ne oglašava zbog gramatičke ili leksičke „greške”, nego samo zbog kršenja posve nejasnog sustava pravila tvorenog od nekakvog osjećaja za ritam i oblik. Tek kad uđem u posljednje čišćenje teksta prije predaje na lekturu, ili kad sam u procesu usvajanja i uvažavanja lektorskih primjedbi, priručnici pomažu kako se nešto „pogrešno” ne bi zamijenilo nečim jednako „pogrešnim”.

Pretpostavljam da svatko tko piše barem na trenutke osjeća nelagodu tog pregovaranja između vlastitog „osjećaja jezika” (uvijek usko prepletenog s nekom vrstom idiomatskoga koje tendira „nepismenosti”) i onoga što se u tom trenutku smatra „standardom”, pravilom, dominantnom lektorskom praksom. Na nekoj razini, to je valjda bezizlazan sukob između očuvanja iluzornoga „vlastitog traga” u jeziku i instancija koje funkcioniraju kao agensi jednako iluzornog sustava, nečega što želi ujednačiti profil svih tekstova i stilski ih potpuno depersonalizirati. Osjećam se kao potpuni laik u tim pregovorima, najčešće nesposoban teorijski objasniti svoje izbore ili se boriti za neka atipična rješenja, i tu padaju obrane, vraćamo se u onu komičnu situaciju narcista pred uniformiranom osobom, a tu je vrlo teško zadržati objektivnost...

No znam kakav stav imam prema svakom tuđem tekstu: uvijek bih radije, danas ili za pedeset godina, čitao tekst koji ima tragove tipografskih, leksičkih, sintaktičkih anomalija samog autora, „nepravilnosti” koje se ponekad protežu kroz cijeli opus i postaju dijelovima „rukopisa”, „stila”, onoga što je najteže razviti i oponašati (pada mi na pamet Bora Ćosić), nego tekst koji je posve ispeglan i ispražnjen kako bi udovoljio zahtjevima jezičnoga kodeksa trenutka, nečega što će, uostalom, u određenom roku neizbježno i samo postati nezgrapan, prepoznatljiv „rukopis” jednog vremena, specifičan stilski izbor nečega bezimenog.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Osim u nekom sasvim specijaliziranom tipu komunikacije, ne vidim smisao uvođenja interpunkcije koja bi, poput „predznaka” ili „ključa”, označavala ton ili podtekst rečenice i učinila je jednosmislenom i siromašnijom. Ima nečega usiljenog i smiješnog u ideji novoga znaka koji nije iznuđen radikalnim pomakom u komunikacijskim tehnologijama (ne vrše li već neku sličnu funkciju emoticoni?). Teško je odrediti koliko bi takvih znakova trebalo postojati (ironičnik sasvim sigurno nije dovoljan) i kako bismo ih mogli kombinirati (dva ili više predznaka pred jednom rečenicom; umnažanje istih predznaka – kako čitati rečenicu s dva ironičnika?), no takve me opcije ne privlače dok se ne razviju do stupnja umjetničke građe svoje vrste. Na toj razini, interpunkcija postaje tema koja me opsjeda i uporno frustrira: opći problem (vizualnog) oblikovanja teksta, prostorna manipulacija grafemima, jedno od temeljnih oruđa kompozicije, sustav koji bi mogao omogućiti razvoj neke nove sintakse, otvoriti drugačije opcije rukovanja informacijama, možda čak stvoriti alternativne procedure čitanja.

Naime, unatoč tomu što tekst (barem za mene) prije svega i jest prostorni fenomen, gotovo je nemoguće tu simultanost prevesti i u kognitivni ritam čitanja, te doskočiti njegovoj nužnoj sukcesivnosti i linearnosti. To je nerješiv problem, ali zanimaju me različiti postupci kojima bi upravo interpunkcija (u svojem širem smislu) mogla „osloboditi” pripovijedanje i njegovu distribuciju na tiskanoj stranici. Zato ponekad zavidim umjetnicima čiji mediji po tom pitanju pružaju bitno drugačije mogućnosti; pada mi na pamet Chris Ware (Building Stories ili neki kasni svesci serije The ACME Novelty Library) i njegovi iskoraci u logici pripovijedanja. On u potpunosti koristi sve što nudi strip, a o čemu je stotinjak godina ranije sanjao i Mallarmé: stranica, a ne rečenica kao jedinica književnoga teksta; nelinearno komponiranje pripovjednog svijeta – kojim je obuhvaćena fabularnost, lik, osjećaj prolaska vremena – u prostoru knjige (nasuprot tekstu kao zapisu pseudoverbalnog pripovijedanja). Bliže našem polju rada, postoji drugi recentan primjer s kojim mi se nešto teže estetski saživjeti: ciklus The Familiar Marka Z. Danielewskog, impresivan po upornosti kojom nastoji obogatiti pripovjednu sintaksu, ponajprije obogaćivanjem standardne interpunkcije adaptacijom znakova iz programskih jezika i matematike.

I meni se čini da ključna inspiracija za razvoj oblikovanja teksta dolazi iz područja poput tipografije prirodnih i tehničkih znanosti, simboličkih i strojnih jezika itd. U tekstovima koje sam objavio, više sam puta pokušao koristiti atipičnu interpunkciju, ali mislim da sam samo jednom provizorno uveo neku vrstu „alternativnog” znaka; bilo je to u Holografskom presjeku poruke 58γ-φ (u Quorumu br. 5/6, 2011.). Pokušao sam izložiti materijale iz prvoga dijela Viljeva još radikalnijoj, ali „programiranoj” diskontinuiranosti; birane dionice teksta podvrgnuo sam nekoj vrsti nasumičnog, „strojnog” preslagivanja (pri čemu su ti rezovi dobili svoju oznaku), a zatim ih uveo u pravilnu rotaciju s istim odlomcima u izvornom, nekompromitiranom obliku. U književnom sam radu, dakle, uvijek zainteresiran za nove ideje na tom planu: zanima me inovacija koja proizlazi iz poetičkih ili formalnih zadatosti teksta, gotovo kao produžetak „rukopisa”, dakle nešto što djeluje u granicama jednoga djela (ili neke njegove razine), jednog ciklusa ili „opusa”, a ne u kontekstu cijele kulture i njezinih komunikacijskih uzusa.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Postoji samo jedan tekst koji sam revidirao pomažući se čitanjem naglas: bio je to „Kolovoz”, prvi dio romana Viljevo, koncipiran kao transkript četiriju monologa s oštećenih magnetofonskih vrpci. Htio sam provjeriti što od napisanih rečenica funkcionira kao izgovoriv tekst: gdje bi se smjestile neke „prirodnije” cezure, izazvane uzimanjem daha, ili oklijevanja koja bi u izgovoru možda tražila trotočku na drugačijem mjestu nego pisani tekst. Trebalo je više puta propustiti cijeli rukopis kroz govorni i dišni aparat kao bitan dio medija koji „proizvodi” tekst, i taj je proces (uz dodatni filter smetnji i oštećenja magnetofonske vrpce) dao konačan oblik prvom dijelu romana. Ne vjerujem, doduše, da sam time dobio rezultat koji bi mi se i danas činio idealnim; tempo govora, stanke i disanje usko su vezani uz tijelo izvođača koji u određenom trenutku prilagođava tekst svojim unutarnjim ritmovima. Danas bi „Kolovoz” tražio (od mene, a pogotovo od nekoga drugog) novi verbalni „prijelom”.

Iz sličnih razloga u pravilu ne čitam svoje tekstove na predstavljanjima knjiga, književnim večerima itd. Spreman sam priznati da je to jednim dijelom i pitanje izostanka afiniteta, prakse, možda i talenta, možda i hrabrosti za ulazak u tu situaciju (koja mi se čini sličnijom glumi nego „autorskom čitanju”), no s druge je strane to stvarno pitanje principa: svi moji tekstovi pisani su imajući na umu isključivo papir, tintu, tisak, grafički raspored teksta na stranici. Književni tekst nikada, ni kao dijete, nisam doživljavao kao privremen, provizoran zapis nečega što u svojem „prirodnom obliku” živi u živom glasu, priči neke osobe, „pripovijedanju oko vatre”; uvijek mi se činilo da je jedini „prirodan ambijent” književnosti tiskana stranica, a jedini adekvatan medij izvedbe individualan prolazak kroz knjigu kao predmet, sa svim njezinim specifičnostima, perifernim informacijama, komprimiranim paragrafima, praznim prostorima i tehničkim podacima. Mislim da se tragovi takvog osjećaja za tekst vide i u prozama koje pišem, ne samo u distribuciji fabule ili duljini rečenica, nego i tretmanu svih drugih elemenata knjige. Pisanje za živi glas jednostavno predstavlja posve drugačiju disciplinu: pomisao na okušavanje u toj formi nije mi nimalo odbojna, ali nijedan tekst koji sam napisao nije imao perspektivnu verbalizaciju kao motiv.

Što se čitatelja tiče, dok tekst tek poprima svoje osnovne konture, dok se teme tek ulančavaju a tipovi pisma samo testiraju, publika mi nije nigdje u vidokrugu. Međutim, što je rukopis profiliraniji, što se pisanje (odnosno revidiranje) teksta više primiče kraju, sve se intenzivnije pokušavam projicirati u poziciju nečijega „prvog čitanja”, tražiti mjesta koja me u takvoj vožnji čine nezadovoljnim ili ravnodušnim kako bih maksimalno pojačao učinke teksta, učinio ga – za „čitatelja” – još više i intenzivnije takvim kakav već jest. Promjene koje se tada događaju nekome bi se možda činile „kozmetičkima”, površinskima, zbog toga što su rijetko fabularne, ali radi se o ključnim stvarima, sitnom „montažnom” ugađanju, konačnoj doradi kompozicije. U tu će skupinu postupaka vjerojatno ući više strateških eliminacija i izostavljanja nego nadogradnji i dopuna, ali i mnoštvo odluka o naoko perifernim stvarima koje mi se ponekad čine presudnima: paragrafiranje, naslovi i podnaslovi, tipografija, paginacija, paratekstovi (primjerice, sadržaj u Policijskom satu).

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ovo su najteža pitanja, budući da ne pretpostavljaju samo enormnu razinu autorefleksije, nego i volju da se vlastito pisanje analizira (možda čak i interpretira). Nesklon sam tome, pa bih radije opet pribjegao odgovoru koji se tiče nekih aspekata „metode rada”; nadam se da će se tim putem ukazati i barem djelomični odgovori.

Jedan tip uvođenja reda u vlastite spisateljske procedure zapravo mi je i omogućio dovršavanje tekstova čija bi sudbina inače ostala neriješena. Iskustvo čitanja pisaca poput (kasnog) Becketta, Simona, Pereca, ali i rad nekih umjetnika u drugim medijima (Greenaway, Xenakis) otkrili su mi djelotvornost arbitrarnih struktura kakve se mogu nametnuti kreativnom procesu u svrhu njegova discipliniranja. Riječ je o različitim formama ili kvantitativnim odnosima koji opstruiraju i ograničavaju, ali istim potezom kanaliziraju i stimuliraju, oblikuju i olakšavaju razvoj priče; one su mi, prije petnaestak godina, pomogle da pronađem različite načine mapiranja i usustavljivanja vlastitoga rada dok pišem tekst, izbjegnem neke slijepe ulice, neravnoteže i besciljan razvoj koji me u tom trenutku već koštao nekih podugačkih rukopisa. „Spontanost” pisanja na mene je uvijek djelovala pogubno; bez obzira na to što već dugo ne koristim ozbiljno i rigorozno razvijene „klasifikacijske sustave” stilskih i tematskih elemenata kao u tim ranim tekstovima, još se uvijek klonim nasumičnih i nekontroliranih praksi razvijanja teksta, a kaosu, slučaju i nedeterminiranosti otvaram vrata isključivo u nekim unaprijed definiranim granicama.

Kad je posrijedi istraživanje različitih formi, stilova, „rukopisa”, mislim da me je u novijim tekstovima koje sam objavljivao (počevši od Galerije likovnih umjetnosti u Osijeku i Drenja) umnogome kreativno oslobodio tematski kontinuitet među njima, razvijanje jedne „pozadinske” priče, niza periferno prepletenih likova i fenomena, skupa „problema” koji različiti tekstovi dijele jer projiciraju neki zajednički svijet. Mislim da bi mi bilo mnogo teže donijeti neke formalne i kompozicijske odluke kad bi svaki tekst koji pišem djelovao apsolutno samostalno. To je možda oblik samozavaravanja, trika kojim se omogućuje nastavak pisanja: ovaj je tekst već i negdje drugdje, u tvojim ostalim knjigama, pa ne započinješ od nule, od prazne stranice... Kako god bilo, upravo me je taj varljiv osjećaj kontinuiteta u velikoj mjeri ohrabrio da za svaki tekst – zbog nove priče, drugačije količine i tipa uvrštenih informacija, ali i nekih iracionalnijih elemenata – tražim drugačiju, ponekad i radikalno izmijenjenu formu, ne gubeći pritom dojam da je sve to dio jednoga posla, jedne razvojne linije, „mojega pisanja”.

Mislim da sam time barem privremeno umaknuo onoj klaustrofobičnoj poziciji pisca „prepoznatljivog stila”. Međutim, i to je neka vrsta samoobmane; kao i kod svakoga drugog, pretpostavljam da bi se mogao pronaći određen broj stalnih karakteristika mojih tekstova po kojima bi (ali svaki put s drugom nijansom, nadam se) ono što radim moglo biti prepoznatljivo čitateljima: duge rečenice, inzistiranje na pomnom prostornom situiranju nauštrb brzog i jasnog razvoja priče ili likova, kontrasti između strateških „viškova” i „manjaka” informacija u tekstu (preobilje u opisu, elipse u fabuli), pukotine u ontološkoj konstrukciji, možda i neki nelagodan „ton”, iako tu već ulazimo u sumnjiva područja...

Čini mi se da sam u prva tri romana uspio održati tempo te promjene i ispisati nekoliko potpuno različitih tipova teksta koji ipak dijele dovoljno elemenata da se u njima razazna i određena provodna nit, prividna koherencija niza. Bio sam stoga uvjeren da u onome što slijedi ipak mora doći do neke sinteze i ponavljanja, jer nikada mi i nije bilo najvažnije ostati u svakom tekstu „drugačijim” pod svaku cijenu. Pripremio sam se, dakle, na tu fazu (privremene) rekapitulacije, ako ne i korak unatrag, ali počele su se događati neke neočekivane stvari, dolaziti ideje koje su bile u konfliktu s tim očekivanjem, pa je u novom rukopisu, koji već neko vrijeme nastaje, stilska dispozicija ponovno neizvjesna i otvorena.

Boris Domagoj Biletić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Uglavnom ne.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da, smatram tako. Ne surađujem, niti reagiram, osim ako se tko upustio intervenirati a da nije treba(l)o. To se rijetko događalo.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih. Nepotrebno.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas niti pišući razmišljam o čitateljima.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Kada je poezija posrijedi, često su mi „prišivali” stanoviti hermetizam. Ne slažem se s takvom ocjenom, čak ni kada je riječ o upućenim i dobronamjernim kritičarima. Jest, stil je upravo to što je u pitanju spomenuto. Mijenjao se prema otvorenijoj i izravnijoj komunikaciji, no ne i „komunikativnosti” za svakoga i po svaku cijenu.

Tomislav Marijan Bilosnić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Pri pisanju koristim se isključivo bijelim papirom, rukom, penkalom, kemijskom ili grafitnom olovkom. Od ostaloga na radnome stolu mogu se naći tek šifrirane bilješke ranije napravljene na istu temu. Bjelina papira suprotstavlja se crnom tragu tinte, ili crne boje olovke, pa me pisanje tako podsjeća ponekad na početak, a ponekad na kraj života. Ruka koja po toj bjelini ispisuje tekst, vezana živčanim tkivom za krvotok osjećaja i misli, na toj apsolutnoj čistini na kojoj se u trenutku pisanja susreću dvije krajnje nepomirljive tajne snage, čas je dio moje zaštite, moj štit, a čas moja snaga, most pri prijelazu tako suprotstavljenih graničnih vrijednosti.

A, pravopisi, gramatike, savjetnici, posebice razni rječnici i leksikoni, te slična literatura, posloženi na policama uz moj radni stol, stoje kao kakvi promatrači, svejedno, sudci, ili navijači pri viteškom turniru, zbog kojih i mogu voditi osluškujuću bitku na život i smrt, ali znajući da mi neće pomoći dok nekoj od tih priručničkih dama konačno ne bacim pobjednički rupčić. Dakle, tek poslije dobivene bitke, u ovome slučaju poslije prvoga čitanja već napisanog teksta pridružujem se nekom iz svite priručničke publike, ali nikako ranije.

Ako ću bar djelomično konkretizirati o kojim je priručnicima riječ, onda su to redom: Hrvatski pravopis (Babić-Finka Moguš), Hrvatski pravopis (Badurina, Marković, Mićanović), Hrvatski enciklopedijski rječnik, Anićev rječnik, Klaićev rječnik stranih riječi, Hrvatski leksikon, Hrvatska enciklopedija, Filozofijski leksikon, Leksikon temeljnih religijskih pojmova, Leksikon ikonografije liturgike i simbolike zapadnog kršćanstva, Rječnik simbola, Grčko-hrvatski rječnik, Latinsko-hrvatski rječnik, razni zavičajni rječnici, Hrvatski obiteljski leksikon, Rječnik ezoterizma i bestijarija, Rimarij (Mate Maras), Velika Epohina enciklopedija aforizama, i drugi priručnici.

Ipak, put pisanja, pa ni znakove pored toga puta, ne određuju mi druge knjige ili priručnici, nego svećenički oltarski čisti stol, ona bjelina papira koja će od prve napisane riječi pratiti žrtvu i slavlje pisanja. To i je razlog što svaki svoj tekst, pa i ovaj koji čitate, najprije pišem rukom, a tek potom ga unosim, nekad u stroj, a danas u računalo.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Kad moj način pisanja, bar na osobnoj razini, ne bi bio i dio moje istinske kreacije, držim da bi takvo pisanje bilo suvišno. Pisanje je znak objave Riječi, dakle znak objave naše ljudske slike na Božju sliku i priliku. Počam od slova, preko rečenica, do konačno napisanog teksta, to je tijelo našeg duha i duše. Svaki put, u slučaju kod svakog umjetničkog teksta, u pitanju je jedinstvena kreacija. Ovdje bih po sjećanju parafrazirao jednu vrlo kratku pjesmu Leonarda Cohena, u kojoj pjesnik zahvaljujući Bogu na svemu stvorenome na svijetu, tom istom Bogu „poručuje” kako mu je ipak ostavljena mogućnost da napiše upravo tu pjesmu, u kojoj govori kako s tom kreacijom nema nitko drugi ništa osim njega sama.

Glede „pravopisne organizacije” ponekad opsesivno pazim da se u istoj rečenici ne pojavi riječ već prethodno kazana u toj rečenici, a često ni u rečenicama koje slijede, iako je to u praksi apsolutno nemoguće provesti, jer od Homera do danas nema toga pisca koji je uspio u svom pisanju upotrijebiti sve riječi svoga jezika. Nitko ne posjeduje sav alat. To znači da za ponovljenu riječ tražim zamjenu, sinonim, ali opet takvu riječ koja je po morfološkim, semantičkim i drugim vrijednostima na razini prve, zamijenjene, pa ću zato radije posegnuti i za primjerenijom tuđicom nego li se upustiti u dosadno ponavljanje riječi hrvatskog jezika na kojem pišem. Isto je i u slučaju sintakse, tijeka riječi, njihova protoka, kompozicije i konteksta, njihova slaganja po boji, tonovima, jačini zvuka, ritmu, uopće kako stvoriti vidljivu, prepoznatljivu a novu sliku i simfoniju jezika. Ovdje možemo postaviti i pitanje postojanja dvije vrste riječi, riječi duha, daha, dakle riječi koje osjećamo ali koje poput snova ne umijemo rastumačiti, i riječi koje nam čine sve jasnim i vidljivim što osjećamo i živimo.

I konačno, što s lekturom u takvim prilikama, držim je mogućom dok lektor i sam ulazi u kreaciju teksta, dok ga ne jede njegovo tkivo poput kakve crvotočne bube. U posljednje doba iz tih razloga surađujem isključivo s lektorima koji znaju moj način razmišljanja i pisanja, moj stil i rečenični smisao, sintaksu, tj. kako slažem rečenične dijelove, koji prate fonologiju i leksikografiju, a ne tek tipfelere, sastavljeno ili rastavljeno pisanje riječi, i slično. Nažalost, danas je malo takvih lektora, većina izdavača ih i nema na popisu svojih suradnika, kao što im uredničke poslove često obavljaju sami autori u suradnji s nekom osobom koja je više upućena u tržište nego li u knjigu.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ako u umjetnički tekst treba uvoditi bilo kakav interpunkcijski znak, to je samo istaknuti onaj znak koji će nam se kao vulkanski fokus ukazati u samom djelu. Sve je drugo operacionalizam, a ništa pogubnijeg za istinsku poeziju od nasilničke prakse. Živimo ono o čemu pišemo, a interpunkcijski znak, vidjet ćemo kasnije – kad već sve bude završeno. Klonirana Dolly ovca ne može preživjeti umjetnost, još je manja mogućnost njezinih potomaka. Dakle, više zagovaram mogućnost da sam tekst slijedi svoju logiku, tako da ništa ni na koji način bilo kakvim znakom treba isticati.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Čitanje već napisanog teksta doživljavam kao njegovo nanovo otkrivanje. Ponekad mi se čini da od svega onog namjeravanoga nema nikakve koristi, a ponekad u istome tekstu otkrivam potpuno nove i poruke i zagonetke. To znači da autor nije u cijelosti u stanju ovladati samom zagonetkom umjetničkog teksta, pa ga iz tih razloga valja iznova (i uvijek iznova čitati). Nikad to ne činim naglas, imam osjećaj kako bi glas remeteći tišinu u kojoj je tekst nastajao, poremetio i već napisano djelo, kako bi djelo pred bukom sakrilo svoje nedostatke. Samo ono što je definitivno konačno, što se više popraviti ne da, u što ne sumnjam, mogu čitati naglas.

Pišući, ne razmišljam ni o čemu, ponajmanje o čitatelju, pa ni o sebi, osim što se prepuštam strasti i užitku pisanja. Čitatelj je imaginarniji od piščeve ideje, misliti o njemu značilo bi izići iz sebe. Pa i kad bi to pokušali, kod koje bi se jedinke zaustavili, u koga bi se to od toliko mogućih čitatelja trebalo preobraziti, pa i u slučaju da postoji samo jedan kako i po čemu znati koji je. To vam je nešto slično kao kad Borges spominje biskupa Berkleya, koji je zapisao „kako okus jabuke nije ni u samoj jabuci – jabuka ne može kušati samu sebe – niti u ustima onoga koji je jede. Okus iziskuje njihov međusobni dodir”. A kako pisac i svaki njegov mogući čitatelj ponaosob imaju potpuno različita životna, i svaka druga iskustva, pa i estetska, to znači da će prvi koji me bude čitao tumačiti moj tekst drukčije nego li sam ga osjetio i zamislio, da će ga sebi prilagoditi i za sebe prevesti. Učinak će se mijenjati od čovjeka do čovjeka, i to iz dana u dan, kroza sve vrijeme dok djelo bude živjelo. Krleža bi kazao: „Ljudi čitaju kako hoće (da čitaju), a ne kako je napisano”. Ali, istina je da je i za mene iznova pročitan moj tekst drukčiji, od onoga kako sam ga doživio ranije. I autor kao čitatelj ima druge oči, druge uši, otkriva drukčije užitke i dolazi do novih spoznaja.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ja sve činim da sakrijem, a ne otkrijem svoj stil, zašto bih se pred svima i u svakoj prigodi svlačio gol!? Stil je moja vjera u poeziju, u umjetnost uopće, dok bih teorijsku praksu ostavio teoretičarima, kritičarima i povjesničarima književnosti. Oni ne mogu a da stilski ne uškope autora. Zato ja svakom svojom, bilo proznom, bilo lirskom knjigom, od prvih dana kada sam počeo pisati do danas, pokušavam nametnuti, a potom i riješiti uvijek novi i tematski i formalni, pa tako i stilski problem, a koji konačno postaje problem onima koji bi me po kratkom postupku svrstali (poput neke zoo životinjice) u već unaprijed pripremljenu gajbu. Moja ključna stilska karakteristika je, dakle, umnažanje sebe sama i svoga djela, neprestano metamorfoziranje, sve do granica u kojima ostajem jedinstven unutar sama sebe. Rimbaudovski kazano, ja nisam „netko drugi” i kada sam uvijek drukčiji, jer je u pitanju značenje drukčijih iskustava.

Svoju prepoznatljivost, koja je uza sve drugo i subjektivnost, nastojim na razne načine zaštititi, paradoksalno, ne misleći samo o sebi već i o vremenu u kojem pišem i obraćam se, da ne bih nestao zajedno s njim. To je jedan od razloga što se u svojem pisanju nikad nisam prepustio modama, unaprijed priređenim književnim teorijama, ili književnim grupama, već duhu i dubini jezika, njegovu ritmu, održivosti, viziji, pa i njegovoj neprestanoj mijeni, tako da u mome stilu pijevno ostane ono što je stalno, bezvremeno, a to je prirodno, spoznaja o dahu, glasu i glazbi riječi, osjećaju koji pruža pjesnička sloboda ukoliko je prepoznate kao ljubav i strast.

Konačno, stilske karakteristike mojega pisanja otčitavaju se i u ispreplitanju ekspresivnoga i psalmičnoga, u metaforičkom hiperboliziranju, u stalnom, cikličkom promišljanju jedne teme i svijesti o njoj, zaokružujući je kompozicijski, misaono i stilski. Vjerujući da u jednoj stvari, u jednom pojmu, u istom biću, postoji tisuću različitih stvari, pojmova i bića, u mnogim svojim zbirkama (Tigar, Ogledalo, Kuća, Odisej, Vrt...) isti pojam pokušavam osvijetliti s tisuću očiju, zašuštati u tisuće ušiju, oživjeti s tisuću prstiju, platonovski odsanjati na tisuće načina, a što je moguće isključivom potragom za skrivenim, ili na drugi način rečenim (a poznatim) metaforama, koje se javljaju prividno poput vremena i teku poput vode u koju nikada dvaput ne možemo zagaziti.

Ivana Bodrožić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Koristim u drugoj fazi pisanja, odnosno, kada čitam napisani tekst. Uglavnom pravopis na internetskoj stranici, pravopis.hr.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Na razini stila da, ali u to ne ubrajam pravopisne pogreške. Dopuštam lekturu, ali na način da se oko svake izmjene konzultiramo.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih, čini mi se da ironija mora biti jasna iz sadržaja i konteksta.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Uvijek čitam naglas i ponekad baš u tom procesu ili zbog njega mijenjam napisano. Da, ali na prvom mjestu se vodim time kakav učinak stilski izbori imaju na mene.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

To bih prepustila stilističarima :).

Ana Brnardić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Da, ali u fazi prepravljanja ili uređivanja tekstova. Koristim uglavnom internetski Hrvatski jezični portal (hjp.znanje.hr). Osim savjetnika, u toj fazi rada na tekstu koristim prema potrebi i Klaićev Rječnik stranih riječi ili pak Rječnik sinonima (Šarić – Wittchen).

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da, smatram da kreacija zahvaća i u pravopisnu organizaciju teksta. Zato mi je važno imati uvid u lektorske i uredničke izmjene ili prijedloge koje većinom uvažim, ali ne onda kad smatram da se ispravljanjem gubi željeni smjer ili okus teksta.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Da, čitam naglas i nakon čitanja ponekad promijenim riječ koju sam krivo pročitala, tj. „pogrešnom” riječju zamijenim napisanu riječ, jer se odjednom učini boljim izborom. Čitanje naglas pomaže mi kod odluke o uvrštavanju ili brisanju interpunkcija u pjesmi ili pak u lomljenju stihova, jer izgovaranjem teksta postaju jasniji njegov ritmički ustroj i obrasci, pa je tako i jasnije gdje treba što oduzeti ili dodati, prelomiti, zalijepiti, izolirati ili okružiti.

O čitatelju katkad razmišljam, tj. o nekom apstraktnom sugovorniku ili slušatelju, i tada imam dojam da to apstraktno prisustvo izrazito utječe na odabir postupaka i uopće na organizaciju teksta kao cjeline. Kao da sam opreznija i pomnije i svjesnije biram načine tekstualne izvedbe.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Stil svakako jest vrsta autorskog potpisa i originalnosti, ma koliko se iz tog potpisa može iščitati raznolikost i mnoštvo stilova i poetika koje su na nečiji pjesnički habitus utjecali ili utječu.

Moj stil se mijenjao kroz četiri pjesničke zbirke. U prvoj, koja je mladenačka, očita je zaokupljenost stilovima tada otkrivenih suvremenih hrvatskih pjesnikinja i pjesnika, pa je i vidljiv pokušaj da se u njihovim (prevelikim) cipelama prijeđe komad vlastitog puta. Druga zbirka pokušaj je zasnivanja vlastitog autorskog glasa u formi pjesme u prozi, a rezultat su uglavnom hermetični tekstovi. Treća zbirka je otvaranje prema narativnoj i komunikativnijoj poeziji u stihovima, ali koja i dalje vjeruje u „vertikalu” i metaforu. Četvrta zbirka je pokušaj otvaranja više različitih smjerova, a većinom se zasniva na iskustvu „jezične poezije”.

Branko Čegec

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Čini mi se da je i najboljim poznavateljima jezika nužno imati jezične priručnike „pri ruci”. Osobno ih koristim dosta često, iako zbog dosta kaotičnog stanja, osobito kada je riječ o pravopisima, često oni ne uspijevaju biti od očekivane pomoći. Najčešće posežem za Matičinim pravopisom i Anić-Silićevim pravopisom, kao i za Anićevim rječnikom...

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Iako zagovaram autorovu autonomiju u organizaciji autorskog teksta, držim da je suradnja i fleksibilnost u toj suradnji s lektorom i urednikom vrlo važna u procesu finalizacije teksta.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne mislim da je potrebno uvoditi nove elemente u pravopisu. Štoviše, mislim da postoji mogućnost dodatnog pojednostavljivanja i redukcije nedoumica i nepreciznosti s kojima se dosta često suočavamo.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Gotovo uvijek kada je to moguće pročitam tekst naglas i nakon toga ga dorađujem. O tome kako će čitatelj reagirati razmišljam tek u fazi dorade teksta i to je, barem mi se čini, također dio procesa razvijanja odnosa prema vlastitom tekstu. Mislim da sam u svojim ranim tekstovima mnogo manje vodio računa o čitatelju.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ne volim opisivati vlastiti stil, ali mislim da on svakako jest važan dio prostora autorske „originalnosti”, ako već pristajemo na takva imenovanja. U mnogim aspektima on se mijenjao kroz pojedine faze mojega pisanja, iako mi se čini da je uvijek održavao minimum prepoznatljivosti, elemente po kojima bi se i bez potpisa dalo zaključiti da je riječ o mojemu tekstu. Mislim, naravno, samo na iznimno dobre poznavatelje onoga što sam pisao.

Boris Dežulović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Rječnik – jasno, Anićev – koristim razmjerno često, ali pravopise i priručnike nikad. Jezikom se, naime, volim igrati, a hrvatski pravopisci to najstrože zabranjuju, pretvorivši nakon dvadeset pet godina svaku prodavačicu, svakog konobara i svakog internetskog komentatora u lektora, svakog lektora u jezičnog policajca, a Hrvate u jedini narod na svijetu koji se panično boji svoga jezika.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Način pisanja je samo forma napisanog, ali pisanje – ili barem pisanje kao kreacija – i jest sklad forme i sadržaja, organiziran tekst, pa je i pravopisna organizacija jedan od njegovih važnijih sastavnih dijelova. Osobno, ne dopuštam lekturu svojih tekstova već gotovo dvadeset godina, još otkako su mi lektori u Globusu sustavno i uporno, sve po novom hrvatskom tečaju, mijenjali „hiljadu” u „tisuću”, „historiju” u „povijest”, a psovke u točkice. Sve otada jebenih sam hiljadu puta napisao jebenu „historiju”, opsesivno takve, prezrene i zabranjene riječi spašavajući od hrvožednih lektora i čuvajući ih u hrvatskom jeziku. Istina, cijena odricanja od lekture ponekad nije malena – bilo je baš neugodnih grešaka, tipfelera i lapsusa: jednom je, recimo, cijeli jedan tuđi tekst greškom objavljen kao moj, jer su nesretni lektori mislili da je opet riječ o nekakvoj mojoj metatekstualnoj zajebanciji, pa se bojali pitati – ali bolje i to nego moj tekst na točnom, čednom i kljastom hrvatskom.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Riječ je zapravo bila o „sarkazniku”, interpunkcijskom znaku za razumijevanje sarkazma, izmišljotini lijenog digitalnog doba koje je uvelo tržišnu ekonomiju jezika i emotikone kao jeftinu zamjenu za cijeli komplet jezičnih stilskih sredstava, pa temeljito otupjeli više ni najobičniju pučkoškolsku zajebanciju nismo u stanju shvatiti ako na njenom kraju nije „smajlić”. Kad bi meni, primjerice, za pisanje ironije ili sarkazma trebala interpunkcijska pomagala, ja bih se kao pisac odmah samoubio. Obzirom pak da je hrvatski jezik na sasvim drugom kraju te sumorne sadašnjosti, živ, razigran i lepršav poput prepariranog vuka – pa zbog toga nerijetko, ili u pravilu, zvuči kao vlastita parodija – valjalo bi razmisliti o uvođenju „ozbiljnika”, interpunkcijskog grafema koji bi zalutalog čitatelja upozoravao da je označena rečenica na hrvatskom napisana najozbiljnije, dakle bez ikakve ironije, sarkazma i slične zajebancije.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Obavezno čitam tekst nakon pisanja, obavezno ga mijenjam i obavezno se živ jedem kad ga pročitam u novinama. Kao student sam, naime, prije trideset godina neoprezno uletio u novinarstvo, koje me naučilo zamisliti, skicirati, napisati, redigirati, lektorirati, skratiti, opremiti i poslati tekst, i sve to do četiri poslijepodne. Inače bih onaj prvi, iz 1987. – nekakvu humoresku za splitsku Omladinsku iskru – peglao do dana današnjeg. Ipak, ne dam se smesti, pa tekst mijenjam, ispravljam i dotjerujem čak i nakon što izađe u novinama, smiren saznanjem da je otprilike onakav kakvoga sam htio sačuvan barem u kompjuteru.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ne bih o vlastitom stilu, jer nemam za to stručnih kvalifikacija. Ali da se mijenjao, mijenjao se. Tekstovi su poput fotografija: ponekad, u nekim starim crno-bijelim tekstovima, sam sebe ne prepoznajem. Bolje je, međutim, različitim stilovima trideset godina pišati uz vjetar, nego se istim stilom trideset godina vrtjeti po ruži vjetrova.

Tomislav Domović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Dakako, jer nisam jezični ekspert. Koristim uglavnom suvremena tiskana izdanja priručnika, a koja (sva) posjedujem u kućnoj biblioteci. Pokatkad konzultiram i internetske jezične savjetnike.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Premda sam duboko emotivno i kreativno vezan uz vlastiti tekst i premda smatram da su način pisanja i pravopisna organizacija teksta temeljna odrednica u sagledavanju autorove orginalnosti, smatram da moja izričajnost nije „sveta krava” te je s tog aspekta svaka lektorova ili urednikova intervencija u samom tekstu dobrodošla kao pozitivno otklanjanje mogućih nedoumica što bi remetile jasnoću i zbunjivale potencijalnog čitača.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Smatram da je u današnjem trenutku standardno interpunkcijsko znakovlje dovoljno i da bi uvođenje novih, dok traju i postoje pravopisni prijepori unutar struke, unijelo dodatnu zbrku; kako među jezikoslovcima, tako i među „običnim” govornicima.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Vrlo često čitam naglas. To je davno usvojen princip koji bez iznimke prakticiram u završnoj fazi dorade teksta. Nezobilazan je to postupak u procesu stvaranja jer se kao krajnji efekt interakcije književnog subjekta s vlastitim djelom postiže distanciranost prema osobnom jezičnom organizmu. Takav odmak u konačnici rezultira djelomičnim (a svrsishodnim) izlaskom jastva iz subjektivističkog okvira i njegovo privremeno zauzimanje objektne iskustvenosti.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Glavno obilježje vlastitog stila!? Pitanje je na koje bi lakše i preciznije odgovorili neutralni i rijetki poznavatelji mojeg pjesničkog rukopisa. Ali, ako moram u nekoliko riječi opisati temeljne strukturalne odrednice pjesničkih i jezičnih preokupacija, onda bih istaknuo učestalost asocijativnosti što se umrežuje s ulančanim metaforama tvoreći poetske cjeline u kojima dominiraju jezična bujnost, (pokatkad) barokna razbarušenost, a nerijetko ritmička eksplozivnost kao snažna i dojmljiva ekspresivnost za kojom posežem ne bi li potencijalni čitatelji u njoj pronašli versističku odgonetku za vlastitite doživljaje i iskustva.

Daša Drndić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Koristim i pravopise i gramatiku i savjetnike i rječnike (enciklopedijske, rječnike s područja bivše Jugoslavije, rječnike sinonima, rječnike stranih jezika, rječnike simbola), sve što može riješiti moje eventualne nedoumice ili, pak, učiniti tekst dinamičnijim.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da, smatram svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim dijelom, hajde – recimo, kreacije, ali ne da dopuštam lekturu, nego volim i tražim aktivnu i živu suradnju s lektorom/lektoricom i urednikom. Po nekim se pitanjima složimo, po nekima ne. U principu i lektori i urednici neznatno interveniraju u konačnu verziju mog teksta. Najbolju suradnju imala sam s lektoricama Nanom Moferdin i Zorom Radić. Obje su jezički unconstricted, odnosno nesputane, oslobođene imperativa politički nametnutih i ideološki obojenih lingvističkih pravila, maštovite su i kreativno „neposlušne”. Zajednički smo ponekad dolazile do sjajnih rješenja koja su u okruženju krutih, restriktivnih jezičnih pravila i normi djelovala veselo i subverzivno. Ne volim kada mi lektori nametnu rješenje koje nije logički utemeljeno, u kojem se naslućuje „poslušnost”, priklanjanje dubioznoj, novokomponiranoj „normi” i možda – strah.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih. Mislim da tekst, način na koji je „složen”, treba zamijeniti interpunkcijski znak. Posebno me nervira uskličnik – koji gotovo nikada ne koristim. Ironičnik? Zvuči suludo i površno. An easier way out. Ako pisac nije u stanju u svojoj rečenici graditi ironijski diskurs, bolje da ne piše.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas svoje tekstove. Ne treba mi to. Čujem ih u sebi. Ali, da, mijenjam stalno (sitne intervencije), sve dok ne predam rukopis. Pa i poslije.

Ne razmišljam o čitatelju dok pišem. Mislim da takvo razmišljanje razbija koncentraciju, a ideja mi zvuči „ziheraški”, komercijalno. Moji stilski izbori i postupci dio su mog unutarnjeg ritma, moje muzike, i ne mogu ih prilagođavati bilo čijem, bilo kakvom ukusu, jer tada to ne bi bila moja rečenica, nego rečenica koja podilazi nekom trendu ili drugačijem „pismu”.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Georges-Louis Leclerc rekao je, Le style c’est l’homme même, a Schopenhauer, da je stil fizionomija uma. Znači, bez obzira na sve kalkulacije, na sva „prilagođavanja” pravilima, trendovima, uputama, prijetnjama, u stilu pisca nazire se njegova/njena ličnost.

Zato, neću vam reći koja su obilježja moga stila, jer to i nije moj posao, a bilo bi nekako konfesionalno, kao da govorim, pogledajte to sam ja. Da, to kako pišem jest moj potpis i, kad pogledam unatrag, taj se potpis kroz trideset i više godina nije radikalno mijenjao. S vremenom je možda postajao više rafiniran, pročišćen, „uglačan”, ali ostao je tu i tamo nestašan i neposlušan.

Ivica Đikić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Koristim jezične priručnike u toku pisanja, u zadnje vrijeme najčešće Hrvatski pravopis Hrvatskog instituta za jezik i jezikoslovlje iz 2013. i Hrvatski pravopis Matice hrvatske iz 2007. godine.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Fleksibilan sam i kooperativan kad je riječ o pravopisnim sugestijama drugih ljudi, prije svega lektora i urednika, odnosno ne smatram da pravopisno korigiranje nekih elemenata u tekstu ugrožava vrijednost teksta ili da ga kvari na bilo kojoj razini.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nemam takvih prijedloga. Ja bih radije jako ograničio upotrebu nekih postojećih interpunkcijskih znakova, primjerice, uskličnika.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas, ali mijenjam puno u procesu pisanja, mnogo se puta vraćam onome što je napisano. Ne razmišljam o efektu svojih stilskih odabira na čitatelje.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Glavno obilježje mog stila je pokušaj moderne i autorski originalne interpretacije usmene književnosti dinarskih krajeva. Stil i njegove mijene najpouzdaniji su pokazatelj spisateljskog sazrijevanja ili nesazrijevanja, spisateljskog razvoja ili stagniranja. Mislim da se moj stil mijenjao iz knjige u knjigu, ali nipošto dramatično i skokovito. Ja to vidim kao proces koji nikad ne završava i u kojem su promjene postupne.

Miloš Đurđević

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Pisanje općenito, u značenju proizvodnje teksta u rasponu, pojednostavljeno rečeno, od onih kojima je primarna svrha objektivno i/ili subjektivno informiranje tj. komentiranje, odnosno diseminacija podataka i uvida na osnovu provjerljivosti podataka shvaćenih kao činjenice, do tekstova koji su u konačnici samosvršni, u kojima se višak značenja na nekoliko razina kumulira i recepcijski povratno usmjerava na tekst kao estetički, umjetnički objekt, po sebi nije moguće bez drugih tekstova. Ova je osnovna situacija izoštrena u pisanju književnih tekstova, a napose poezije, koja po svojoj naravi teži da barem ocrta ili pokaže određenu namjeru da izdvoji svoju autonomnu domenu funkcioniranja jezika kao posebnog i u biti drugačijeg sredstva i medija za realizaciju samosvojnog umjetničkog odnosno estetičkog sadržaja.

U ovom polju jezični priručnici spomenuti u vašem pitanju u konkretnom društvenom kontekstu u kojem pišemo i stvaramo odnosno proizvodimo tekstove, dakle od početka 1990-ih kao umjetno i nasilno postavljene razdjelnice koja je nužno utjecala na sveukupan društveni i umjetnički život, zadobili su novu političku funkciju koja se vrlo brzo i neposredno odrazila na diskurzivnu praksu, odnosno na pisanje kao proizvodnju, diseminaciju i reprodukciju svih tekstova, a onda zacijelo i na „čitanje” kao verbalizaciju i upotrebu uvjetno rečeno nejezičnih sadržaja, kao što su elektronski generirane slike i na njima temeljeni sadržaji. Stoga je refleksni otpor takvom nametanju bila razumljiva i na određeni način očekivana primarna reakcija zbog jednostavnog razloga da se zadrži minimum razlike kao najniži prag za uspostavljanje onog svojstva koje će tekstu omogućiti da sebe identificira i naposljetku recepcijski afirmira kao umjetničko djelo, kao književni tekst.

U ovako naznačenom kontekstu možda se razabire zbog čega su iz jednog neobičnog žanra primijenjene znanosti kao što su jezični priručnici vjerojatno najviše čitane pa i korištene one knjige koje su pokušale uspostaviti kontinuitet s diskurzivnim praksama prije političkog razgraničenja s početka 1990-ih, ili su na neki način naznačile inkluzivno shvaćanje opće jezične prakse, premda ovdje moram reći da prvenstveno govorim iz svog iskustva. Ako je nužno, kao primjere mogao bih navesti Rječnik hrvatskog jezika i Pravopis hrvatskog jezika V. Anića i njegovih suradnika kao knjige koje su doista mogle po potrebi poslužiti u priručničke svrhe, u kojima ipak u prvom planu nije bila bizarna žudnja za novom političkom kontrolom jezične prakse, koja je onda možda bila najvidljivija ne samo u mrcvarenju svakodnevne upotrebe jezika kojekakvim lažnim arhaizmima, traljavom politiziranju društvene pozicije i prakse „jezičnih stručnjaka i savjetnika” i kreiranju instant-paranoje od „jezičnih nepravilnosti”, već i u natražnom nametanju fantazmagorije o nekakvom jezičnom purizmu koja se katkad, ne zaboravimo, upravo u jezičnoj struci konkretizirala u otvorenom traženju inkriminacije „pogrešne” jezične prakse i kaznenog progona onih koji se protive i ne pristaju na ovu istodobno bizarno retrogradnu i zastrašujuću fantazmu.

S druge strane, od novijih znanstvenih radova koji su vrlo korisni i poticajni za shvaćanje tekstualne i jezične prakse, svakako bih spomenuo tekstove i knjige Snježane Kordić, prije svega zbog razrade i analize odnosa nacija-jezik i implementacije sociolingvističke teorije o policentričnosti jezika na suvremenu jezičnu praksu, kao i vrlo zanimljive lingvističke radove Mate Kapovića. Ipak, radi se o znanstvenim radovima koji se onda čitaju u tom ključu. Naime, noviji rječnici i jezični priručnici općenito mahom su pisani suhoparnim administrativnim žargonom, ustvari se ne mogu čitati kao literatura, kao što čitamo književno djelo, već su koncipirani kao zbirka naputaka i preporuka koja se po potrebi nasumce i napreskok lista i konzultira. Zanimljivo je da i dalje nemamo rječnik u kojem bi se kao primjeri za jezičnu upotrebu naveli citati iz književnih djela pa možda i to ukazuje na jednu, zacijelo bitnu, dimenziju u konfiguraciji realne (re)konstrukcije suvremenog društva kao i na položaj koji je u njemu dodijeljen pjesnicima i umjetnicima.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Kao i mnogi, praktički svi pjesnici/pjesnikinje danas, morao sam pristati na svojevrsnu profesionalnu šizofreniju u svojoj jezičnoj praksi i proizvodnji teksta i stoga se podrazumijeva da tekstove koje nisam pisao s namjerom da budu poezija trebam na ovaj ili onaj način prepustiti izvanjskim intervencijama. Iskustvo s tim intervencijama bilo je i još je uvijek šaroliko, od malne divljački proizvoljnog paranja i prekrajanja prijevodnog i katkad komentatorskog-esejističkog teksta od strane bezličnog i praktički svemoćnog „lektora” do benevolentnih sugestija i naputaka s te instance, koja i dalje po definiciji zadržava ili prisvaja poziciju moći.

Kao autor koji potpisuje tekstove i kao član HZSU-a u statusu slobodnog umjetnika koji radi na ugovor, po istoj definiciji pripadao sam drugoj strani, morao sam pristati na tu relaciju moći jer u suprotnom ne bih mogao dobiti autorski ugovor niti bi me platili, premda se nadnica u obliku honorara konstantno smanjivala, a taj je rad neprestano obezvređivan. Zanimljivo je i na određeni način očekivano, a ovo govorim bez ironije, da je najmanje izvanjskih intervencija bilo u kritičkim i esejističkim tekstovima koji imaju najnižu tržišnu vrijednost, koji su najslabije plaćeni, pa je stoga logično da ustvari nije bilo intervencija u značenju veće preinake tekstova pisanih kao poezija. Eventualna dublja i intenzivnija suradnja s lektorom i/ili urednikom na knjigama poezije, kritike i eseja koja je najčešće samo djelomično realizirana, možda ovdje nije bitna jer jednostavno ta vrsta suradnje na tekstu ustvari je potpuno nepovezana i strana svakodnevnom poslu i tržištu na kojem jezična praksa i profesionalna proizvodnja teksta postaju izvor osnovnih osobnih prihoda.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Priznajem da ne shvaćam ovo pitanje. Ne vidim svrhu za uvođenje novih interpunkcijskih znakova osim dodatnog generiranja zbrke i pomutnje koje se i dalje nismo oslobodili nakon u biti lošeg pa i jalovog iskustva u protekla dva i pol desetljeća, kad nam je prečesto imputirano da u krajnjoj liniji nismo sposobni da se samostalno služimo svojim jezikom i da nam je stoga nužan nadzor i prijetnja kaznom kako bismo svoju primarnu jezičnu ekspresiju na ovaj ili onaj način uklopili u neki već represivni sustav kao konkretizaciju mračne žudnje za kontrolom čitavog društvenog života.

U kontekstu umjetničke prakse, moj je primarni materijal ono što se najčešće općenito naziva svakodnevni razgovorni jezik, pa bih rekao da je potrebno što više osloboditi jezik kako bi mogao izraziti sve nijanse i značenjska preklapanja koja se uvijek iznova mijenjaju u nastojanju da zahvatimo umjetnički predmet teksta, njegove unutrašnje i izvanjske dinamičke relacije koje nam neprestano izmiču.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Na tekstu koji sam napisao kao poeziju radim u nekoliko navrata, mijenjam ga i prepravljam (možda naposljetku kvarim i loše preusmjeravam?) kako bih dobio željenu jezično osjetilnu i apstraktno misaonu kvalitetu kojoj u određenom trenutku težim, recimo zbog kompozicije određenog ciklusa pjesama i knjige kao cjeline. Čitanje poezije naglas dio je mog izvedbenog iskustva, kad svoju poeziju čitam publici, pa stoga ulazi u drugačiju dimenziju jezika i poezije. Čitateljske recepcije najviše sam svjestan u izvedbi poezije i to iskustvo meni je vrlo dragocjeno i nužno.

Rekao bih da je čitanje za druge/publiku kvalitativno drugačije iskustvo i kao takvo može biti povratno, dvosmjerno povezano s već napisanim tekstom poezije. Konkretan učinak tog iskustva, privremen, prolazan ili trajan, postat će vidljiv i na neki način realiziran u drugim tekstovima poezije, a ta se relacija može uspostaviti s tekstom poezije napisanim prije kao i nakon iskustva izvedbe poezije. A ono drugo, u pitanju implicirano čitanje, čitanje u sebi dok se radi na poetskom materijalu, onda je samo jedan dio, jedan element poetičke metodologije i ne može se staviti u kontekst performativnog, izvedbenog iskustva. Pojednostavljeno, u tom uvjetno rečeno solilokviju, nije važno je li tekst poezije izgovoren naglas ili u sebi, kad slušamo i osluškujemo neki glas (odjek? vibraciju? ritam?) u svojoj glavi, kad smo izloženi strujama jezika i slika, dojmova i misli koje istodobno naviru iz više izvora, a naš potencijalni hipotetski recipijent ukazuje se tek kao jedan od glasova koje u isti mah želimo prigušiti i pažljivo saslušati, ovisno o namjeri s kojom smo krenuli u pisanje teksta poezije. A tada se možda u prvom planu pojavljuje i pitanje o izboru stila i stilskih postupaka, recimo kao govor drugog (Drugog?).

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Pa, svoje iskustvo pisanje poezije nikad nisam shvaćao kao pitanje o stilu i stoga na taj način nisam ni razmišljao o svom autorstvu, svojoj poetici (potpisu?) i možebitnoj originalnosti, bez obzira na usvojeno ili kurentno značenje te u biti neuhvatljive i u osnovi kontekstualno nestabilne koncepcije. Ono što me je do sada pokretalo u pisanju knjiga poezije, koliko sam bio u stanju da primarno verbaliziram i u određenom trenutku naznačim svoje autorske, umjetničke namjere, pokazalo se kao neprestano drugačije, kao promjenjivo po svojim zahtjevima i svojevrsnim imperativima koje mi je postavljalo dok sam pokušavao u jeziku (i/ili protiv njega) naznačiti i konceptualno ocrtati polje njegova djelovanja i možda budućih učinaka, poveznica i spojeva u meni načelno nedostupnim, širim, izvanosobnim percepcijama, shvaćanjima i iskustvima.

Promjena stila u jednom značenju tog pojma i te koncepcije bila je neizbježna već i zbog toga što je promjena kao određena zalihost u duljem i dugotrajnom pisanju tekstova poezije neminovna u gotovo svim iskustvima poezije po sebi, iskustvima koja se mogu centrirati oko autora, umjetnika riječi i iskustvima u recepciji određene poezije općenito. Da li se određeni stil mijenjao i na koji je način ta hipotetična fluktuacija povezana s određenim autorstvom, nekom ili nečijom poetikom, možda je ipak uvjetovano shvaćanjem koncepcije o stilu i stilskim postupcima, a nama se kao pjesnicima/pjesnikinjama, kao onima koji naposljetku potpisujemo te tekstove, kao olakotna okolnost može uzeti da o tome naposljetku odlučuju drugi koji će sa svojim razlozima detektirati i/ili poništiti te promjene.

U pisanju poezije jednako sam vođen glasom i onim paradoksalno nijemim zvukom (neizrečenim glasom?) riječi kao apstraktnih sastavnica za konkretnije označavanje jezika kao i mentalnim, perceptivno osjetilnim slikama i njihovim bljeskovima i ritmovima, a potencijalna povezanost i dinamika značenja koju uspostavljaju, najčešće neovisno o mojim namjerama i težnjama – u onim trenutcima kad sam je uspio istinski osjetiti i proživjeti – možda je dala, možda će dati provizorni okvir koji će jedno u biti autistično mentalno perceptivno stanje iznijeti izvan njega i barem nakratko povezati s drugim iskustvenim svjetovima.

Goran Ferčec

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Pri pisanju redovito koristim jezične priručnike. Pristupam im kao alatu uz pomoć kojeg strukturiranije i učinkovitije mogu raditi na tekstu. Smatram da jezični priručnici nisu mehanizmi ograničavanja, već prostor kreativnosti i inspiracije. Kad posežem za njima, uvijek pokušavam misliti i zahvaćati šire od okvira onoga što se danas smatra hrvatskim leksičkim standardom. Osim Velikog rječnika hrvatskoga jezika (Anić), koristim i internetsku bazu Hrvatski jezični portal; Rječnik sinonima (Šarić/Wittschen); Rječnik stranih riječi (Anić/Klaić/Domović) te rječnike i priručnike tiskane prije 1990. koji pokrivaju jezični fundus onoga što danas možemo svesti pod kraticu S-H-B jezika.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da, smatram da je moj način pisanja, moj autorski idiom, sastavni dio kreacije. Štoviše, smatram ga najvažnijim dijelom rada na tekstu; važnijim i od sadržajno-narativne i od formalno-strukturalne razine, koje jednako tako smatram važnima. Na svim tekstovima usko surađujem i s urednikom i s lektorom. Smatram ih suradnicima bez kojih ne bih mogao dovršiti proces radna na knjizi. Pomažu mi jasnije percipirati sve zamke koje jezik postavlja pred nekoga tko ga je odabrao kao medij i alat svoje kreativne discipline. Suradnja s urednikom i lektorom zasnovana je na principu prijedloga, a ne zahtjeva, a tekstu i jeziku pristupa se kao živom organizmu koji buja neprestano probijajući priručničke okvire onog standardom propisanog.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nisam o tome razmišljao. Ako pak krenem u promišljanje vašeg pitanja preko vlastitih tekstova, rekao bih da su mi postojeći interpunkcijski znaci sasvim dovoljni, ako ne i suvišni, jer različite razine iskaza volim tumačiti samim tekstom, ne nužno znakom interpunkcije.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Tekst čitam u sebi, poluglasno ili naglas. Sve tekstove iščitavam dok pišem i neprestano ih mijenjam. Čitanjem naglas tekstu se daje neka vrta elastičnosti, proširuje ga se van okvira „papirnatog”, daje mu se prostor za razvoj u smjerovima koji u tišini možda nisu primjetljivi. Sklon sam sporom pisanju koje za ostatak ima prilično definiran tekst na kojem kasnije nije potrebno previše raditi. Nikada ne razmišljam o čitatelju ili čitateljici. Ne vidim da je odnos između čitatelja i autora prostor bilo kakvih pregovora; razgovora svakako, ali tek nakon što je tekst objavljen.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Iz ovih je odgovora jasno da mi je stil izuzetno važan. S obzirom na to da me u pisanju malo ili uopće ne interesira potencijal priče, već situacije i atmosfere, svu pažnju polažem jeziku, strukturi i stilu. Rekao bih da se moj stil zasniva na kontrapunktiranju minimalističke upotrebe jezika i razvedenih sintaktičkih sklopova; izbjegavanju klasičnog narativnog stila; inzistiranju na potentnosti mikro-situacija; korištenju sadržajnih i jezičnih ponavljanja. Pažnju poklanjam i grafičkom određivanju parametara i oblika teksta; važno mi je da otisnuti tekst formira čvrsti tekstualno-grafički blok; bez paragrafa, bez uvlaka, bez označenih dijaloških dijelova. Od spisateljskih početaka pa do danas moj stil nije se u bitnome mijenjao, ali se razvijao. Smatram da je stil kostur autorskog korpusa i kao takav prilično stabilan i čvrst, ali u dosluhu s tijelom koje nosi i koje je sklonije mijenjati se, naročito u poznijim godinama. ;)

Miro Gavran

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne koristim. U procesu pisanja sam usredotočen na priču i odnose među junacima.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Ne samo da dopuštam lekturu svojih tekstova, nego na njoj inzistiram. Proteklih petnaestak godina moj stalni lektor je Jakov Lovrić i niti jedan tekst ne puštam u tisak prije nego li se s njime konzultiram. Jakov znade da kod komedija volim „nježniju” lekturu kako bi dijalog djelovao životnijim, dok kod romana inzistiram na „strožoj” lekturi, a drame i knjige za djecu su negdje između ta dva pristupa.

Prije toga je desetak godina većinu mojih tekstova lektorirala Marilka Krajnović. Dobar lektor je piscu nešto poput savjetnika i ispovjednika. Sportaši imaju trenere, glumci redatelje, a pisci lektore, kao svojevrsne pomagače, svojevrsno ogledalo u kojem ćemo provjeriti kako izgleda naš tekst.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ironičnik mi se čini suvišnim... Čitatelj će sam zaključiti da li je nešto rečeno s ironijom ili bez ironije, ako je za to nužan interpunkcijski znak, pisac nije dovoljno jasan, pa mu ni znak neće pomoći. A od interpunkcijskih znakova, kod pisanja kazališnih tekstova, često upotrebljavam trotočje, kao oznaku kraće šutnje ili junakove nedumice, neodlučnosti, kolebljivosti i otežanog izgovaranja i formuliranja misli koja će uslijediti.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Često čitam tekst naglas. Obično ispišem četiri do šest inačica svakog svog teksta. Sve što pišem usmjereno je prema čitatelju, tako da ga uvijek imam na umu u procesu pisanja. Ponekad mu poželim podariti emociju, ponekad humor, ponekad začudan pogled na suvremenost ili prošlost. Stalo mi je do toga da moj čitatelj ili kazališni gledatelj doživi svojevrsnu katarzu osjećanje u susretu s mojim tekstom.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Opisivanje moga stila ću prepustiti drugima. Usuđujem se tek reći da inzistiram na jasnoći i jednostavnosti iskaza, izbjegavam gomilanje pridjeva i kićenost koja je bila svojstvena nekim prohujalim stoljećima... U ovisnosti od toga da li je moja fabula smještena u suvremenost ili dalju prošlost, da li je situirana u urbano ili ruralno okruženje, u ovisnosti od karaktera, te obrazovnog i emotivog profila mojih junaka, donosim odluke vezane uz stil.

Najveća promjena u mome pisanju se dogodila prije petnaestak godina kada sam napisao tri romana nadahnuta Biblijom (Judita, 2001., Krstitelj, 2002., te Poncije Pilat, 2004.) Moj prvi roman (Zaboravljeni sin, 1989.) koji donosi ispovijed mladića s poteškoćama u razvoju, te moj predzadnji roman (Kafkin prijatelj, 2011.) koji govori o Franzu Kafki i Maxu Brodu, stilski su bitno različiti, jer su različiti svjetovi koje opisuju, različiti su junaci i njihov obrazovni profil.

Boris Gregorić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Rijetko koristim priručnike. Dobro se osjećam u jeziku koji poznajem duboko, iznutra, iz jedne vrlo široke, slavističke perspektive. Držim se, valjda, reprezentativnih rječnika, tj. pravopisa Anića i Silića, dok novogovorne priručnike vidim kao nepresušno vrelo parodije i satire.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Poštujem lekturu i redakturu, teško je naći kvalitetne ljude u toj struci, posebice u današnje vrijeme. Radio sam kao lektor i redaktor po novinama, dobro znam da je vrstan lektor velika rijetkost i da upravo on/a može stvoriti pisca, ne samo stilistički već, često naprosto gramatički. Ljudi bi se iznenadili kad bi zapravo znali koliko su neki od tzv. velikih pisaca zapravo bili, ili jesu, polupismeni ili čak nepismeni. Dakle dobra lektorica i lektor, često će bivati autorima u sjeni. Na Zapadu je to normalno, tako da se tu ne zna tko zapravo pije, tko plaća račun. Ja sam pak od onih pisaca starije garde kojima uglavnom treba lovac na neizbježne tipfelere, manje lektor u uobičajenom smislu. A najmanje redaktor. Lektor i redaktor morali bi biti prije svega ljudi eruditskog znanja i širine, ne samo lingvistički govoreći, nego uopće. Takvih je ljudi nekad bilo po dnevnim novinama kakva je, primjerice, bila moja matična kuća tj. kulturna rubrika, zagrebačkog Vjesnika.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Predlažem namigovnik ;). Šalu u stranu, bojim se kad dopisivanje tzv. avatarima počinje nadomještati pismenost; danas, ironije radi, vjerovatno treba stvari upravo doslovno crtati da bi bile shvaćene. Ali u redu, neka svatko ironizira kako zna i umije. S obzirom na svoje godine, umjesto ironičnika valja nam ovladati manipejskom satirom, ili kako je N. Frye zvaše anatomijom. A ironija ima mnoštvo, kao i načina na koje se ona (one) može (mogu) koristiti.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Često čitam naglas – utjecaji anglofonske poetike (napr. Dylan Thomas ili Kerouac) i germanske radio-drame (tzv. Hörspiel, napr. Gunther Eich). Ergo, kako nešto zvuči u glavi, tj. na papiru, zvuči često drugačije kad se pročita na glas. Opasnost i prvog i drugog doduše je flaubertovske prirode – pisac će čitati bjesomučno u potrazi za savršenstvom iskaza, što na kraju vodi, ili može dovesti, do stilski dotjerane, besprijekorne proze (barem u njegovu slučaju), ali često gubi direktnost i emotivnu snagu nesavršenih ili, bolje reći, nesvršenih, namjerno polusvršenih, literarnih zamahivanja.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

To je kao pitati frizera što misli o svojoj frizuri. Ili postolara zašto nosi stare, iznošene postole. Jedino se nadati da možda još ponegdje postoji netko tko znade i može baviti se stilskom analizom tekstova pravim književno-teorijskim diskursom. Ideal, ili fantazija, po meni je neka vrst filozofije teksta, uz stilističku analizu, neki idealni, budući Frye, Foucault, Gadamer, Bahtin, Bagić... Ako takvih još bude u ovom našem zabludjelom svijetu.

Tatjana Gromača

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Vrlo rijetko koristim jezične priručnike, najčešće onda kada intuitivno upotrijebim neku riječ u čije precizno značenje nisam sigurna, da provjerim taj svoj „osjećaj” koji mi je tu riječ donio kao „pravu” za moj tekst (često je taj odabir povezan ne samo sa značenjem riječi, već i s njenom slikovitosti, melodijom i ritmom). Gotovo uvijek se ispostavi nakon provjere s jezičnim priručnikom (u kući ih imamo puno) da je odabir bio ispravan. Ponekad koristim rječnik sinonima, tragam za nekom riječi sinonimom, ili nekada listam rječnike jer čitajući ih, uvijek nešto naučim, ili naletim na kakvu riječ koja me nadahne, a na koju sam zaboravila...

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Sasvim sigurno dopuštam prepravke, osobito brisanja cijelih rečenica, poglavlja i većih dijelova teksta ukoliko vidim da je to potrebno, ili me netko kome vjerujem na to upozori. Ali u smislu unutarnje organizacije rečenice, određenog slijeda riječi i melodioznosti koji su dio stila, a koji čitaocu sam po sebi nešto sugerira ili govori, tu nisam baš za neke znatnije uplive od strane drugih. Za izmjenu detalja koji neće naškoditi ritmu i stilu sam uvijek, ukoliko vidim da su dobrodošli, a ovo prvo što sam navela, to je već remećenje autorstva, i to se ne bi smjelo činiti, osobito kada je autor definiran u svom stilu i jeziku, jer se tu često radi o drugačijim predstavama literarne kakvoće i vrijednosti – netko može misliti da samo jedna vrst organizacije rečenice ima određene literarne vrijednosti, pa to želi nametnuti drugima, što je naravno kršenje, sužavanje stvaralačkih sloboda. Lekturu tekstova želim obavezno da bude provedena od strane stručne osobe prije tiska i ukoričenja, to je jako važno, jer ja u tom pogledu nisam stručna osoba i ne želim se miješati u taj dio. Ne sjećam se da sam do sada imala potrebu komentirati ili bilo što drugo činiti u vezi lektorova rada na mojim tekstovima, niti su lektori mene nešto imali potrebu pitati, to je češće kada je riječ o prijevodima tekstova, a ovako čini se da se dobro razumijemo.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nisam imala tu ideju niti osjetila potrebu za tako nečime do sada. Nisam ni čula za ironičnik, mislim da to nije potrebno.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Naglas ne čitam tekstove, to nije dio mog načina rada. O čitatelju ne razmišljam toliko puno, tu i tamo malo, važnije mi je kako na mene samu utječu moji stilski izbori, i ukoliko sam ja zadovoljna, onda vjerujem da će se i pokoji čitatelj zadovoljan naći.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Stil koji razvijam pišući svoje prozne tekstove kakve pišem posljednjih godina neki zovu „sublimnim” ili „sintetičkim” proznim stilom. Takav stil prepoznat je u povijesti književnosti prije od prilike stotinjak godina, s javljanjem prvih oblika modernih romana, kao što je to uzmimo Rilkeovo djelo Zapisi Malte Lauridsa Briggea (1910.), pa na dalje preko mnogih važnih romana i proza moderne do suvremene književnosti. Povjesničari književnosti kažu da takav stil karakterizira autorska sumnja u epsku potku romana, što ih onda okreće od klasičnih pripovjednih formi k sintetičkim sposobnostima proze. To bi značilo da se roman počinje izrazito baviti unutarnjim stanjima junaka, da u prozno tkivo ulaze esej, filozofski traktat, autobiografski zapis, dnevnički zapis – sve u cilju što veće koncentracije na čovjekovu misao, i odmicanja od klasične fikcije. Fabula je kod mene minimalizirana, sklona sam stvari dovoditi do njihova ruba kako bih stvorila jednu vrst beskompromisne situacije unutar teksta, unutarnje ogoljelosti koja pak služi što snažnijem izlučivanju određene vrste „spoznajne supstancije”, koja će utjecati kako na mene samu, tako i na čitatelja u smislu svojevrsne unutarnje preobrazbe. No jednako tako gledam da stvaram jednu vrst unutarnje harmonije tekstualne u kojoj će biti prisutni i dijelovi vizualnosti, opisa, prisutnosti samoga života i prirode, dakle izmjene ritmova i tema. Svakako moj stil se je mijenjao, ali zapravo točnije bi bilo kazati razvijao tijekom godina, što se dublje ulazi u određeno područje to su rastvaranja ozbiljnija, a to se paralelno odvija i s cjelokupnim zrenjem kao osobe, i u tom smislu mislim da bilježim određeni napredak, da sam s početnih naznaka sada došla već do konkretnijih oblika i svojevrsnih misaonih jezgri.

Jasna Horvat

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Jezik vidim temeljnim komunikacijskim sredstvom u kojemu uspostavljena pravila omogućuju i olakšavaju razumijevanje poslane poruke. U mojemu opusu jezik, pismo i gramatika imaju važnu ulogu. Tako je, primjerice, roman Az u potpunosti posvećen promišljanju fonema i grafema, a gramatikom sam se u romanu Bizariju koristila za konstrukciju romanesknoga teksta te su „zavisne i nezavisne veze” prema jezičnome pravilu hrvatske gramatike tumači povezanosti „bizarnih” Osječana s njihovim/našim Gradom.

Za provjeru gramatičke ispravnosti koristim se različitim tiskanim priručnicima, a najčešće sljedećima:

- Ham, S. Povijest hrvatskih gramatika, Nakladni zavod Globus, Zagreb, 2006.

- Ham, S. Školska gramatika hrvatskoga jezika, Školska knjiga, Zagreb, 2002.

- Težak, S. Babić, S. Gramatika hrvatskoga jezika. Priručnik za osnovno jezično obrazovanje, Školska knjiga, Zagreb, 1992.

Svakodnevno se koristim digitalnim pomagalima – kako onima koja nude programi za računala poput Worda tako i onim pomagalima koja su dijelom besplatno dostupne usluge provjere teksta ponuđene na mrežnim mjestima. Tu izdvajam hrvatsku akademsku pravopisnu provjeru Hašek, Hrvatski jezični portal, Hrvatski pravopis, mrežno mjesto Instituta za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Hrvatski na mreži, jezični priručnik Coca-Cole HBC Hrvatska.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Ne bih mogla uopćiti ocjenu svog stilskog doprinosa hrvatskoj književnosti. Razlog tomu vjerojatno leži u činjenici da sam se okušala u vrlo različitim stilskim formama: od znanstvene i stručne sve do prozne i poetske. Stilsku čistoću zamisli ponajprije nastojim očuvati u poetskim dionicama. Postoje i dijelovi proznih tekstova u kojima je iznimno važan svaki grafem (tu mislim na roman Az), ali postoje i tekstovi ili dijelovi tekstova koji su u funkciji krovne konstrukcije premda njihova stiliziranost nije presudna. Moja je sklonost posezanju za paratekstualnim dodatcima takva da svojim stilskim sredstvom, između ostalih, vidim i citiranje drugih, a to uvijek znači uvažavanje tuđe kreacije prije svoje vlastite. Dopuštam lektoriranje i uređivanje tekstova uz ugovorni sporazum o suradnji. Rado čujem mišljenje prvih čitatelja, a uređivanje tekstova ne vidim onim što oštećuje autorstvo već autora potiče na još jedno promišljanje i pomaže mu prilagoditi tekst širem krugu čitatelja.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Prema procjeni književne teorije srodnicom sam Oulipou te time i sama sklona propitivanju potencijala književnosti. U romanu Vilijun uvela sam QR kod koji, doduše, nije interpunkcijski znak, ali se može promatrati kao digitalni signal. Pozdravljam svaki oblik propitivanja komunikativnosti književnoga teksta. Za mene književnost, uostalom, nikada nije samo „priča”.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Tekstove mijenjam sustavno i učestalo. Potrebna mi je distanca i svojevrstan „zaborav” teksta kako bih ga korigirala u ponovljenim i višestrukim čitanjima. Ponekad čitam i naglas, ali ne samoj sebi nego suradnicima. Razmišljam o čitateljima, ali svoje čitatelje ne vidim dijelom ovodobnosti, već ih zamišljam kao čitatelje koji žive u Budućnosti.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Moji književni uzori bili su oulipovci tako da mi je od najranije mladosti sve do današnjih dana ostala bliska oulipovska doktrina. Odlike svoga stila zapisala sam u Manifestu aksiomatske književnosti koji je objavljen u romanu Alikvot te ga ovom prigodom ponavljam u cijelosti.

Manifest aksiomatske književnosti

1. Dostupnost tezaurusa raznovrsnih informacija i znanja zahtijeva novo promišljanje književnosti.

2. Književni tekst nije rezultat slučaja već voljnog, osviještenog djelovanja autora.

3. Književni tekst onaj je koji uspijeva objediniti zabavnost i korisnost.

4. Književni tekst može komunicirati na više semiotičkih razina (indeksnoj, simboličkoj i ikoničkoj).

5. Svaka razina književnog komuniciranja može se uočiti, utvrditi i izraziti kako individualno, tako i uopćeno.

6. Književni tekst može se izgraditi primjenom aksioma.

1. Aksiomi su „definicije koje se podrazumijevaju”.*

2. Aksiomi potječu iz različitih znanstvenih disciplina.

3. Aksiomi su primjenjivi u znanstvenim i umjetničkim disciplinama.

4. Primjenom aksioma tekst se izgrađuje (i povezuje) na tematskoj, strukturnoj i ikoničkoj razini.

5. Jedan književni tekst može počivati na više aksioma.

6. Aksiomi književnog teksta (ne) posjeduju hijerarhiju u primjeni ili tumačenju.

7. Književni tekstovi izgrađeni primjenom aksioma posjeduju prepoznatljive odlike:

1. interpretabilnost u logičkom, formalnom i estetskom smislu,

2. mnogostrukost tumačenja,
3. unapređenje ljudske spoznaje,
4. objedinjavanje fikcionalnog i stvarnosnog.

8. Aksiomatska književnost podr(a)žava osnovne odlike internetskog doba.

——

* Definicija preuzeta iz Shlickove knjige o epistemiologiji.

Željko Ivanković

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Kad pišem, baš onda kad pišem, rijetko koristim ijedan od jezičnih priručnika. Tada bi mi to smetalo, usporavalo me, udaljilo me od toka misli, odvelo bi mi misli nekamo drugdje. No, kad je neka prva faza pisanja gotova, dakako da koristim i pravopis i sve raspoložive rječnike. A u nekoj višoj fazi rada, onda kad tekst brusim, kad ga jezično-stilski oplemenjujem, onda koristim i rječnik sinonima i frazeološki rječnik... Provjere i konzultacije s jezičnim priručnicima nužne su i najvećim znalcima, pogotovu onima koji iznimno drže do svojega teksta i ne bi baš sve prepustili lektorima, redaktorima ili urednicima...

Mnogo je pravopisa (imam ih 7-8), ali najradije konzultiram tzv. londonac (1971.), a sad se privikavam i na novi (Jozić, ur., 2013.). Od rječnika hrvatskog jezika (Šonje, ur., 2000.; Anić, 2003.), ali često konzultiram i Skokov Etimologijski I-IV (1971.), Broz-Ivekovićev I-II (1901.), Šarić-Wittschen Rječnik sinonima (2008.), Matešićev Frazeološki rječnik (1982.), Škaljićev Rječnik turcizama (1985.), Klaićev Rječnik stranih riječi (2002.), Anić-Goldsteinov Rječnik stranih riječi (2002.).

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Način pisanja je stil i tu, bez velikih razloga, ne dopuštam intervencije. Pravopis je tehnička stvar i tu su dapače nužne intervencije nekoga tko je dnevno u toj stvari. Tko može pomoći u „prohodnosti” teksta. No, ima i mjesta koja su isključivo stvar stila, autorskog razumijevanja sintakse, njegovih potreba i tu ne dam dirati, čak i kad bi jezični stručnjak tu vidio „jezičnu nepodobnost”. Inače, dakako da dopuštam lekturu, ali, kao što je već iz rečenoga vidljivo, uz konzultacije sa mnom oko tzv. „spornih mjesta”. Suradnja – da. Više očiju više vidi, više ljudi više zna... Najposlije, lektor i urednik su i prvi, i to izvrsni čitatelji. I prvi filter, prvi recepcijski test za svaki tekst.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nije nezanimljivo to s interpunkcijskim znakom za ironiju. No, ne bih išao tako daleko sa sugestijom čitateljstvu. To mi je kao u američko-britanskim humorističkim serijama onaj nasnimljeni smijeh, kojim se sugerira da je nešto smiješno, dosjetka i sl. Meni to ne treba, ali razumijem i one koji vole dirigirano ili sugerirano razumijevanje teksta ili konteksta. Previše poštujem individualnu inteligenciju, da bih pristao na takvo što. Tko nije dovoljno inteligentan da sam odčita ironiju, neka ne čita takve tekstove.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Naglas čitanje? Ne, osim u slučaju poezije. Ali i to samo ponekad da bih osjetio ritam i zvukom, a ne samo nekim unutarnjim sluhom. Ne, nikad me čitatelj nije zanimao na takav način da bih sad kod pisanja išao misliti na njega, na bilo kojega. Tim više, što čitatelj nije jedinstvena kategorija, jednom zadana... Sua fata libeli habent. Kao što rekoh lektor i urednik su čitatelji, prvi i najvažniji. Ako je njima kod čitanja sve jasno, čitko, meni je dovoljno. Ostalo? Razumijevanje? Učinci moga teksta? Ne. Uopće ne! Na to ne mogu utjecati, a na što ne mogu utjecati... Bože, koliko su samo puta moje rečenice krivo pročitane i u najboljoj nakani, a kamoli...

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ne znam što bih rekao o svojemu stilu, to bi valjda trebala govoriti kritika. Doduše, i kritika svašta govori i najčešće reagira površno i na prvu asocijaciju. Pa i kritika više govori sebe, nego ono što čita.

Inače, što uopće o stilu reći a da već nije rečeno. Da, stil je piscu najautentičniji otisak osobnosti, identitarni piščev znak, kao otisak prsta, kao skenirana rožnica, njegov duhovni DNK. Stil je cjeloživotno formiranje izričaja na koji utječe i fizički i duhovni zavičaj, i školovanje, duhovno i intelektualno formatiranje, lektira...

Božica Jelušić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne, ne koristim, samo sporadično, ako moram nešto specijalno provjeriti. Diplomirala sam hrvatski jezik i književnost i predavala ga dvadesetak godina. U tijeku sam s normativnom praksom. Relativno teško prihvaćam forsiranje „novogovora” i držim se svojih standarda. Gledam da mi rečenica bude „počešljana”, uredna, lijepo vođena i na vrijeme završena. Cijenim dinamiku, eliptičnost, rečenični ritam. Mislim da je pitanje časti da naš pravopis i gramatika budu besprijekorni, budući da pisci nemaju nikakvih drugih „pomoćnih sredstava” osim jezika.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Naravno, organizacija teksta je stilska komponenta! Bilo je perioda kad sam pisala malim slovom – kao obol modi, pretpostavljam, no vrlo brzo sam odustala. Isto tako, običavala sam koristiti kurziv i velika tiskana slova, da nešto u tekstu istaknem, da privučem čitateljsku pozornost. Danas to rijetkom činim, nastojeći da unutar rečenice istaknem važnost, bez grafičke neujednačenosti. Uvijek dopuštam lekturu, slušam savjete, rado razgovaram s ljudima od struke. Držim da je to u interesu vrsnoće konačnoga teksta, te da nemamo prava zbunjivati i uzrujavati naše čitatelje, iz čiste ekstravagancije.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

To mi se čini sjajnom idejom! Ironičnik! Vrlo dobar naziv, a u praksi uvesti možda neki grafički znak ispred riječi, poput asteriksa ili nešto drugo... Naime, bivajući prisutna u virtualnom svijetu, na društvenim mrežama, primjećujem da često dolazi do nesporazuma i sumanutih reakcija, budući da ljudi sve manje razumiju ironiju. Plitkost obrazovanja, kronični manjak čitanja, iskvaren jezik medija, samo su neki od uzroka. Ljudi se hvataju za doslovnost, paradoks i ironiju doživljavaju kao „crvenu krpu”, dok im svako svraćanje pozornosti na stilsku finesu djeluje kao nasilno „poučavanje”, čemu se također žestoko opiru. Kad se situacija dovede ad absurdum, prijeti se sudskim tužbama i sličnim strahotama – samo stoga, što ljudi nisu „uhvatili” ironijsku nit. Moj (eventualni) interpunkcijski znak bio bi SIMBOLIČNIK, da se označi kako je neka riječ inkorporirana u tekst po simboličnoj osnovi, izvan doslovnosti. Primjerice, da se rečenica „Ići za svojom zvijezdom” ne prokazuje ideološki, već poslovično-simbolički! A ima toga na desetine, naravno.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Da, čitam. Također sve u prvoj verziji pišem rukom, jer tako lakše (likovno) doživljavam i pamtim tekst. Premda držim da imam ono što se neoficijelno zove „osjećaj za jezik”, često pratim ritam stihova, broj slogova, što je lakše uočiti u glasnom čitanju. Većinu tekstova složim „u glavi”, hodajući, biciklirajući, radeći u vrtu. Stoga su prve verzije uglavnom i konačne, kad jednom zapišem, no povremeno dodajem koju rečenicu, poantu, ulomak koji objašnjava ono, što je meni samoj „jasno od prve”. Uvijek mislim na čitatelja, nadajući se da će biti donekle obrazovan i sposoban za uživanje u tekstu. Čuvam se rečenice: „Ti to ne razumiješ”, smatrajući da ona prije ukazuje na moj spisateljski neuspjeh nego li na primateljevu nekompetenciju. Kad čitam na stranim jezicima, vidim kako je besprijekoran jezik ključ: sve što je izvanredno stilski napisano, djeluje i na razini prvog razumijevanja, bez rječnika. Postupci i učinci u literaturi su u očitoj simbiozi.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Iskreno mislim da je „stil vjernost misli”, kako je govorio Flaubert. Meni je jezik sve na svijetu, od djetinjstva do danas, te mi nije teško tražiti prave riječi, najbolje riječi, najzvučnije, najtočnije za moju (za)misao. Neke izmislim, osobito u svom kajkavskom, koristeći postojeće korijene i sličnosti. Primjerice: kajogled je ogled na kajkavskom, popratnjak je pogovor, prateći tekst u knjizi. Rekla bih da moj stil označavaju slikovitost, dinamičnost i stanovita „energiziranost”, pokretljivost u svim smjerovima. Bitno mi je prenijeti uzbuđenje, očaranost prirodom, humor, mogućnost igre i domišljanja, koristeći neku vrstu „plasticiteta” koju jezik posjeduje. Tako volim i u govoru i u pismu stvoriti situaciju koja „uvlači” drugu stranu, stvara očekivanje- što li je sljedeće, kako će ovo završiti, koliko je uže riječi izdržljivo da podnese teret smisla. Metafora i pjesnička slika su mi uporišta, emocija vodič. Ne volim suhoću, beskrvnost, umudrenost i zakučasto raspredanje, pa to izbjegavam u svojoj praksi i stilu. Stih je magnezijski bljesak, osvjetljava nepoznat prostor, daje ti novi pogled u nešto, novo iskustvo jezika i svijeta. A prozna rečenica je sokol, koji se obrušava s visine, hvata detalj poput miša i uznosi ga ponovo u oblake! Želim imati takav oštrovid, pregled nad svojim tekstom, da u njemu ne bude nikakvih „nejasnih micanja” u guštari od slova i slogova.

Ne vjerujem da se moj stil, u stihu i prozi, bitno mijenjao u ovih 40 godina. Možda uslojavao, brusio, približavao mojim uzorima, poput Hamvasa i Milosza, ne znam. Često se govori o onoj osobini, koju T. Akvinski naziva „integritas”, cjelovitost, da sve u tekstu bude od iste srži, od istoga materijala, od naslova do fusnote. Podržala bih taj zahtjev. Pisci koji teže izvrsnosti, koji pristaju na strog metar, trebaju voditi računa o integritetu teksta, podjednako kao i o njegovoj izvornosti i pobudljivosti. Zaključno, da što manje literature bude „mrtvo slovo na papiru”, a što više nje da tvori „paralelnu stvarnost” u kojoj će se autor i njegovi čitatelji osjećati ugodno, zaštićeno, poučeno i nagrađeno za vjernost svemoćnim riječima.

Damir Karakaš

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)?Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Nemam priručnike, pa ih ne koristim. Da ih imam, vjerojatno bih koji puta zavirio u njih.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim - ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Moja dugogodišnja lektorica Marinka Botić, koja mi je kod zadnje dvije knjige bila i urednica (uz Roberta Perišića, dugogodišnjeg urednika i prijatelja), jako je važna za moju literaturu. Hoću reći, ona me jako dobro poznaje, odlično se kužimo, kao dva nogometaša koji godinama igraju zajedno pa mogu jedan drugome žmirećki doturiti loptu. Nikada to nije ono klasično lektoriranje (dam ti tekst, lektoriraj pa vrati) već prije svega puno razgovora, do najsitnijih mogućih detalja, da se stvori željeni tekst koji mora biti usklađen na svim razinama.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju - ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Kad bih imao neku ideju, zašto ne.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mjenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Dok pišem, nikada ne razmišljam o čitateljima, ali ih uvažavam. A tekst čitam na razne načine, naglas, na ekranu kompjutora. No, najvažnije mi je čitanje na papiru. U zadnje vrijeme sve više razmišljam da novu knjigu napišem na pisaćoj mašini. Tako sam i počeo pisati: zvuk mašine, iskrenje riječi.

5. Kako biste opisali glavna obilježja vašeg stila? Je li stil za vas prostor autorske orginalnosti (autorski potpis) i koliko se mjenjao kroz Vaš autorski opus.

Za sebe mislim da sam bolji pisac od svih knjiga koje sam napisao, a sve moje dosadašnje knjige čine mi se kao uštimavanje za neku novu knjigu. Pokušavam pisati jednostavno i precizno, da bih išao što dublje, ali nije to ona jednostavnost kao kad prelaziš plitki potok, nego kao kad prelaziš podivljalu rijeku. Isto tako, držim se u pisanju onoga da treba pisati tako da riječima bude usko, a mislima široko, ne volim brbljanje, usiljenu polifoničnost, izvještačenu kaotičnost stila... Kad smo kod stila, pada mi na pamet ritam u Sjećanju šume, kod kojeg mi je uz neke moje osnovne alate ritmičnosti, dvotočje, točka-zarez, jako bilo bitno i bolesno srce dječaka. Inače, moji književni favoriti oduvijek su bili sjajni stilisti (Handke, Kiš...).

Dražen Katunarić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Koristim rječnike kad ne znam koju riječ, najviše Anićev Rječnik hrvatskog jezika. Pravopis i gramatiku rjeđe. Kad nisam ni onda siguran, nazovem Institut za jezik.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Mislim da pravopisne greške ne mogu imati alibi u umjetničkoj slobodi. One ostaju pravopisne greške, čak i u stihovnoj organizaciji teksta. Lekturu ne samo da dopuštam nego priželjkujem, jer ne bih bio siguran u vlastiti tekst da je nema. Surađujem s lektorom i urednikom u slučaju da se ne slažem s njihovim intervencijama pa želim da mi nešto ne diraju.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Predložio bih interpunkcijski znak za unutarnji monolog koji bi se razlikovao od navodnika koje stavljamo za izgovorene rečenice. On bi se odnosio za neizgovorene, a mišljene rečenice.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Najviše čitam naglas poeziju, prozu ne. Kod mene je mijenjanje teksta isto toliko važno kao i pisanje. Zauzme više vremena nego samo pisanje jer sam svjestan da u poeziji samo jedna krivo odabrana riječ može sve pokvariti. Pišući ne razmišljam toliko o čitatelju, osim indirektno, kad se trudim da mu ponudim jednostavnost izričaja i protočnost rečenica kako ga ne bi mučio, zamarao s teškim i neprohodnim rečenicama.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Meni je najvažnija jasnoća izričaja, bilo da je riječ o poeziji, prozi ili eseju. Izraz i stil moraju biti razumljivi, jednostavni čak kad su posrijedi barokizirajuće rečenice pune detalja, ali ne i banalne. Vjerujem u moć metafore. U poetsku magiju koja se postiže riječima. Rečenica mora imati ritam, kao i stih. Dobra rečenica je ona u kojoj ima stila.

Stil je dio mene, vjerujem flaubertovski (les affres du style) da se po njemu može prepoznati pisca ili pjesnika. Moj se stil pisanja mijenjao u onoj mjeri u kojoj sam sazrijevao. I kako sam si postavljao ciljeve. Prije je bio hermetičniji, sad je puno otvoreniji. Sad mi je najvažnije, govoreći o prozi, da dobro usidrim radnju u ambijent s puno zanimljivih detalja, i da dobro portretiram likove, kao slikar da ih sjenčam. Doseći visoku razinu i prepoznatljivost stila je san većine pisaca, uvjeren sam u to. Ali često je stil i bol te nemogućnost da se nešto iskaže onako kako je autor to zamislio. Ta bol probada unutarnjost pisca jer on kroz nju shvaća svoje granice.

Miroslav Kirin

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Jezični priručnici – prije svega različiti rječnici različitih jezika, jednojezični, dvojezični, specijalizirani rječnici, pravopisi i gramatike – neophodno su mi pomagalo u pisanju, na njih se oslanjam u svakodnevnoj jezičnoj nesigurnosti. Premda svaki pisac manje-više mukotrpno izgrađuje vlastiti idiolekt, on je cijelo vrijeme podložan kojekakvim neugodnim destabilizacijama iz polja društvenog djelovanja, te stalnim samoprovjerama. U tom smislu, nužno je svakodnevno posezati za rječnikom; što se neka riječ učestalije rabi, to je nestabilnije njeno uporabno svojstvo. Pravopise koji nastaju kao ideološki konstrukti ne upotrebljavam zato što ne želim da mi se servira jedna, centralizirana vizija svijeta. Suprotno tomu, uvijek mi je nadohvat ruke, vrlo koristan zbog svoje nenametljivosti, suvremenosti i sluha za tekuću jezičnu praksu, pravopis autorskog trojca Badurina-Marković-Mićanović.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Ništa u pisanju nije stabilno, i ništa nije nezamjenjivo. Problematično je, međutim, olako i pretjerano posezanje za izvan-autorskim autoritetima kao što su rječnici i pravopisi, premda se bez njih ne može. Pisanje i jest proces emancipacije od tih autoriteta, no tome nema kraja, kao ni kraja pisanju, kao ni kraja učenju vlastita jezika. Treba se samo usuditi staviti točku. Lektura je poželjna kao treće oko, kao izvanjšteni autor, neprisutan u tekstu. Lektura je dijalog, a pisanje voli dijalog. Doista sam mnogo naučio od dobrih, strogih lektora, lektora s čvrsto izgrađenim stavom prema jeziku, i suverenom jezičnom kompetencijom. Pritom si, dakako, ostavljam pravo da prihvatim ili ne prihvatim sugestije, nema besprigovornog prihvaćanja.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Sam prijedlog je ironičan, kao što je i mnogo sličnih riječi u nedavnoj prošlosti poteklo iz apsurdnog i grotesknog dnevnopolitičkog problematiziranja jezika, odnosno manipuliranja njime. Ne bih ništa uvodio – treba ovladati već postojećim interpunkcijskim znakovljem, ima tu sasvim dovoljno prostora za beskonačno djelovanje. Mnogi pisci zagovaraju strožu i neutralniju upotrebu znakova. Ako značenje već nije jasno artikulirano u samoj rečenici, onda interpunkcijski znak služi tek kao štaka, potporanj slaboj rečenici.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Rijetko, a trebao bih, jer tek bih tad okrio mane napisane rečenice, nemogućnost izgovaranja, a koja nije sama sebi svrhom, kao u Becketta, primjerice. Ne, ne razmišljam o čitatelju. No njega čujem, ili ne čujem na javnim čitanjima. Često me iznenade njihove reakcije, što ipak znači da sam imao neka očekivanja, ali ta očekivanja nisu bila oformljena tijekom samog procesa pisanja.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

To je teško pitanje – i sam se još pitam znam li što je moj stil, imam li ga? Odgovor kadšto nalazim u pisanju kritičara, što zna biti i zaprepašćujuće – oni znadu istaknuti upravo ono što sami smatramo marginalnim u vlastitu pisanju. No kada bih pokušao nešto odgovoriti, rekao bih kako je neprestano presvlačenje poetičkih modela najstabilnija karakteristika mog stila pa se tako moj stil može pratiti kao niz ulančavanja raznorodnih pristupa, od onih koji su poštovali metaforizaciju teksta, koji su njegovali jezičnost teksta, njegovu neobaroknu raskoš i gotovo (post)modernistički ozbiljan prosede, prožet intermedijalnim referencama, pa sve do današnjeg reduciranog, demetaforiziranog, gotovo razgovornog jezika sklonog humornom učinku.

Enes Kišević

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

I sastavljačima jezičnih priručnika mogu se potkrasti greške, a kamoli meni. Stoga su stalno uz mene Veliki rječnik hrvatskoga standardnog jezika, Hrvatski enciklopedijski rječnik i Hrvatski pravopis.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Pisanje ne smatram Božjim slovom. Sve što sam napisao mogao sam i drugačije reći. Za razliku od brojeva riječi su zamjenjive, ali su i točnije od brojeva. Inače da nije tako, svijet bi ovaj nastao od broja, a ne od riječi. Poštujem urednike i lektore i s njima sam uvijek voljan surađivati. Međutim, moje osnovno pravilo jest: listaj rječnike, a sve što ne znaš o jeziku pitaj moju profesoricu Đurđu Škavić koja je i dr. Bratoljubu Klaiću bila od velike pomoći.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Pisci ne bi smjeli upućivati čitatelja kako čitati njihov tekst, ali svaki bi dobar čitatelj, koji osjeća jezičnu sudisajnost s piscem, trebao sam sebi upisivati neke interpunkcijske znakove kako čitati pojedine tekstove. Trebalo bi, kako veli Paul Valery: postavljati znakove kao u muzici – znakove za brzinu, za jako naglašeno, za zastoje raznih trajanja, za staccato...

Lijepo je biti pjesnik, ali je još ljepše čitati dobre pjesnike pa u čitanju naići na stih koji te podigne od zemlje. E, iza takvoga stiha ja sebi obavezno nacrtam polukrug s točkom – to je moja interpunkcijska oznaka za dugu šutnju.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Kada me uhvati pisanje nije meni ni do mene, ni do čitatelja – stalo mi je samo do pisanja. U pisanju mi cijelo tijelo ponovno postaje riječ: riječ koja se u hodu mijenja i koja svakim svojim korakom sve više sliči upitniku.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

U životu treba i šutjeti sa stilom, a kamoli pisati i govoriti. Lijepo je u glavi nositi književnu baštinu svijeta, ne osjećati se nigdje strancem, a opet, uza sve to, lijepo je ostati svoj. Svaki je život jedna nota u svijetu, svaka je riječ jedna nota u pisanju. Note mogu označavati i buku, i prazninu, i krik, i muk…

Ali o nama samima ovisi u kakve ćemo riječi odijevati svoje misli i svoje osjećaje. Hoćemo li se razbacivati riječima, ili ćemo govoriti samo onda kada su riječi vrednije od šutnje.

Moj stil je, u biti, moje lice. Kakve su mi misli, takvo mi je i lice. Svaki sam trenutak drugačiji. Ali osmijeh na mojem licu nije ni star ni mlad – on je uvijek isti.

Maša Kolanović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ponekad zavirim u Hrvatski enciklopedijski rječnik ili Rječnik sinonima ako mi u kriznom trenutku pisanja nikako na pada na pamet bolja riječ za neki pojam koji želim imenovati. Obično se to događa kada mi usfali riječ koja se više koristi u razgovornom stilu, a meni je u glavi samo njezina pomalo uštogljena varijanta kao recimo riječ „obol”. Moram priznati da se takvo zavirivanje u rječnike ne događa previše često, ali pomaže kad stvari zapnu.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Neki moji tekstovi kao npr. putopisna poema „Jamerika” ili pak zbirka Pijavice za usamljene nisu zahvalni ili su u najmanju ruku izazovni za lekturu zbog naglašene igre riječima i jezicima, pisanjem i izgovorom ili je tekst, primjerice, složen iz već postojećih novinskih citata i to njihovog već tiskanog oblika. Tu su same lektorske intervencije bile minimalne. No, u zbirci priča Sloboština Barbie, lektorska ruka je imala više posla i puno više smisla. U svakom slučaju, mislim da je uvijek dobro da tekst prije objavljivanja pročita netko iznimno osjetljiv na jezik, od toga autor može samo profitirati, a prihvatiti može one sugestije za koje osjeća da njegov ili njezin tekst čine boljim.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Mislim da bi interpunkcijski znak za ironiju mogao ozbiljno naštetiti imaginacijskoj kreaciji kako samog pisanja tako i samog čitanja. Ironija je uvelike stvar konotacije i pametne imaginacije, a posebnim znakom za ironiju, njezin bi se učinak uvelike reducirao. Ne pada mi trenutno na pamet neki novi interpunkcijski znak koji bi bio neophodan, ali me uvijek veseli neočekivana i nepredvidiva upotreba već postojećih interpunkcijskih znakova.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ponekad i to vrlo rijetko čitam naglas svoje tekstove i tad obično promijenim nešto što mi se čini previše uštogljenim ili kompliciranim stilskim odabirom. Svojevrstan pandan čitanju naglas je za mene čitanje ispisa vlastitih tekstova jer doista drugačije gledam na vlastiti tekst dok je na ekranu, a drugačije dok je otisnut na papiru. Na ekranu je tekst pacijent na operacijskom stolu, a na papiru je bliži drugome, bliži svom izvornom komunikacijskom kontekstu. Dakako da mislim na čitatelja dok pišem. Ponekad čak i zamišljam neke stvarne osobe iz svog okruženja čije mišljenje iznimno cijenim kao kakve idealne čitatelje svojih tekstova. U fazi poliranja vlastitih tekstova sama postajem svoj najokrutniji čitatelj i želim naposljetku napisati tekst kakav bih i sama voljela čitati.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Možda bi citatna i kulturna eklektičnost uz poigravanje sa stilovima najbolje opisali ono što pišem ili se barem nadam da je tako. To bi bila svojevrsna nit koja prati različite tekstove i žanrove koje pišem. Stil svakako smatram najzahtjevnijim i najizazovnijim slojem autorske originalnosti, u njemu na svojevrstan način leži temeljni učinak teksta na čitatelja, možda čak i više od samog sadržaja o kojem se piše. U svakom novom literarnom tekstu koji pišem, nastojim iznenaditi samu sebe u aranžiranju teksta i slike. U tome vidim veliki izazov i u tome pronalazim veliko zadovoljstvo.

Zvonko Kovač

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne koristim jezične priručnike, pri čemu priznajem da bi neka praktična, pregledna priručna gramatika sa stilistikom bila korisnija od pravopisa, kojih se promijenilo pet-šest otkako sam počeo pisati, pa onda uvijek kaskam za novotarijama. Neke i usvojim, ali više u stručnim tekstovima, u pisanju poezije uglavnom ne (iako mi je žao ako se knjige tiska bez korekture, bez pažljivoga čitanje osobe koja nije autor teksta).

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

U poeziji vjerojatno da, svoj način pisanja i pravopisnu organizaciju teksta smatram dijelom kreacije. Korektura bi trebala biti obavezna i odgovorna (najviše zbog rada na računalu, u kojem se lako dogode i veće pogreške u prepisivanju), lekturu ne bih dozvolio, ali savjetovanje je s dobrim, kompetentnim urednikom dobrodošlo. Na žalost, imamo vrlo malo urednika koji imaju volje i vremena raditi na knjizi zajedno s autorom, što mislim da je šteta (općenito se danas dobiva na kvantiteti, a gubi na profesionalnosti u izdavanju knjiga).

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Mislim da on nije potreban, s interpunkcijskim znakovima ne treba pretjerivati. Znam da se koji puta ne može sasvim jasno iščitati ironijski akcent ili šaljivi ton, pa onda rabim, posebno u e-pismima, dvotočku sa zagradom – :)

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Na žalost, ni jedno ni drugo. Čitam i pišem uglavnom „u sebi”, a o čitatelju nemam pravu predodžbu, mislim da me više čitaju čitateljice :).

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Mislim da smo počeli pisati s modernističkom idejom originalnosti, ali su nas brzo opće društvene, povijesne i književne prilike postmoderne nagnale da svoj pjesnički glas pozicioniramo unutar mnogo drugih glasova, poetika i stilova, ne samo s obzirom na suvremene pisce. Dapače, kao da su se stariji i dijalektalni pisci te prošla književna razdoblja, književni dijalog s njima, pokazali poticajnijima od mogućnosti da se nametnemo kao izvorni glasovi sadašnjice. Međutim, to ne znači da nije bilo i pokušaja da se zanesemo svojom posebnosti (međujezičnost, jezične igre i izazovi: da ne kažem stil), da nas ne zanese vitalni dah modernizma, žudnja za originalnosti – neki su im i nakon sloma obnove modernizma ostali produktivno vjerni, što postmoderna kao epoha poetičke različitosti dobro podnosi. Da sam pisao i kada bih više pisao književnost, a manje o književnosti, svoju bih poetiku vjerojatno optimalno zasnovao kao zaseban glas svojega doba u dijalogu s drugim glasovima – u tradiciji. Nikako ne kao izravan, originalan glas u odnosu na suvremenike, na pojavnu zbilju, na tzv. stvarnost.

Marinko Koščec

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Danas rijetko, ali godinama sam nabavljao što god se pojavljivalo i provjeravao svaku nedoumicu. To ipak ne znači da sam se uvijek pokoravao jezičnim zakonodavcima. Zanima me što propisuju, ali ne vidim što bi me spriječilo da u književnom tekstu to kršim do mile volje.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surđujete li pritom s lektorom i urednikom?

Apsolutno. Temeljnim i nerazlučivim od sadržaja. Sintaktički, morfološki i leksički odabiri uvelike određuju osobnost teksta, daju mu karakter, specifične nijanse, ritmove i melodije. Prije objavljivanja volim čuti zapažanja kompetentne osobe; previdi i propusti lako se događaju, a izvana se bolje vide. No događa se i da ne usvojim stručno mišljenje, ma kako ispravno bilo, nego ustrajem na svojoj naherenosti.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Možda bi bilo oportuno na naslovnice knjiga stavljati graničnik vezan uz kvocijent inteligencije, poput oznake preporučene minimalne dobi na televizijskim emisijama.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Čitam ga unutrašnjim glasom, puno puta, i gotovo svaki put imam potrebu nešto promijeniti. Tako se ujedno obraćam svojem idealnom čitatelju, on živi tamo unutra. I nastojim mu se dopasti. A popriličan je gad.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ne bih ih ni pokušao opisati. Mislim da u tom području odabiri proistječu spontano, iz nekih vrlo intimnih izvora, i da tako i mora biti. Vjerujem da bi, kada bih pokušao namjerno izvoditi neke stilske efekte, to ispalo kao da kopiram samoga sebe. Činjenica da, recimo, nemam pojma kako ću okrenuti rečenicu koju sam započeo, vrlo je uzbudljiva. Pisanje u tom smislu uistinu jest pustolovina.

Pero Kvesić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Imam Hrvatski pravopis Instituta za hrvatski jezik i jezikoslovlje, neka se nađe ako zatreba, ali ga rijetko koristim. Pogledao sam ga kad je izišao, procijenio ga korisnim i nabavio, ali mi u međuvremenu nije zatrebao. Nasuprot tome, često rabim različite rječnike. U prvom redu, od 2003. tu je Hrvatski enciklopedijski rječnik Novog Libera, a od ranije često zavirim u Rječnik stranih riječi Bratoljuba Klaića. Povremeno mi dobro dođe englesko-hrvatski slikovni rječnik i jedno slično egzotično izdanje: Šta je šta, slikovni rječnik iz 1928. koji su priredili Iso Velikanović i Nikola Andrić. Pored njih u radnoj sobi imam i stručne rječnike: sociološke, psihološke, filozofske, politološke i novinarske, na hrvatskom i na engleskom, a ni enciklopedije nisu na odmet.

Ono što najčešće, svakodnevno rabim, pa i dok pišem ovaj tekst, kompjutorski je „spelingčeker”. Ne mogu dovoljno nahvaliti taj program. Vrlo rijetko se oglušujem na upozorenja koja daje (recimo, sad nije zadovoljan izrazom „oglušujem”, ali se na to ne obazirem) i jednako rijetko nisam zadovoljan solucijama koje nudi. Ako se program i ja sukobimo oko nečega u što nisam siguran, slijedim ono što nađem u gorenavedenim knjigama.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Način pisanja ima drugačiju ulogu i značenje u raznim vrstama tekstova koje produciram. Jedno je filmski ili tv-scenarij, drugo novinarski tekst, treće ono što ubrajam u literaturu. U literaturi se razlikuje prozni tekst od poezije. Razlikuje se i da li je tekst namijenjen za štampanje ili će biti objavljen na blogu. (Za prve nastojim da su što savršeniji, više puta ih pročitam, po mogućnosti ih prije predaje ostavim da odleže; kod drugih nisam toliko savjestan, računam da se sve može naknadno dotjerati, ispraviti, poboljšati, a da će me čitatelji dobronamjerno upozoriti na neku slabost, nejasnoću ili pogrešku.) Volim da prije objavljivanja tekst pogleda netko u koga imam povjerenja: četiri oka više vide nego dva. Isto tako, rado dam tekst na provjeru lektoru u kojeg imam povjerenja. U vrijeme dok sam još pisao pisaćom mašinom, mnogo sam naučio gledajući što su ispravili neki sjajni redaktori i lektori.

Metodologija koju danas koristim kad povjerim knjige izdavačima sastoji se od nekoliko koraka. Bitni koraci su da u nekom trenutku lektor unese svoje primjedbe / intervencije pisalicom na tekstu otisnutom na papiru; nakon toga ja provjerim te zabilješke, unesem one s kojima sam suglasan u elektronsku verziju teksta, te tako ispravljen tekst ide u daljnju obradu, dizajneru, pa u tiskaru. Eventualno sam u kontaktu s lektorom, pa razjasnimo ako naiđe na neke nejasnoće ili iskrsnu neke dvojbe.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih. Pitanje me inspirira da napomenem: nemam ništa protiv bogatstva „smajlića”

:)

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Naglas čitam samo poeziju, pa ni to ne uvijek. Za ostale vrste tekstova dovoljno mi je čitati i bez glasa. Što mi je do teksta više stalo, to ga više puta pročitam. Recimo, roman Stjecaj okolnosti je bio napisan u kompjutoru, otisnuo sam ga na papiru, pročitao, unio u elektronski zapis promjene koje sam napravio čitajući, nakon toga svako malo promijenio ponešto u kompjutoru sve dok se nije nakupilo toliko izmjena da je posrijedi bila druga verzija teksta, onda sam ponovo cjelinu otisnuo na papiru… Verzija koja je otišla u tisak bila je dvadeset i prva temeljita redakcija.

Naravno da pri pisanju imam u vidu ciljano čitateljstvo. Sasvim drugačije su pisane moje osobne natuknice, zabilješke, dnevnički zapisi, pisma ili e-mail poruke…

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Utvaram si da je danas glavno obilježje mog stila funkcionalnost i ekonomičnost, barem bih želio da je tako. U početku, dok sam pisao kao mladac, često sam bio impresioniran nekim knjigama i nekim piscima. Često sam nakon takvih utjecaja u narednom razdoblju pisao što sličnije onome što me oduševilo. Ponašao sam se otprilike kao studenti slikarstva koji prve godine precrtavaju slike velikih majstora. Kad se izmijenilo dovoljno takvih faza, od svake je ponešto ostalo, ali sam došao i do stila u kojem malo tko osim mene može prepoznati davne uzore.

Ivan Lovrenović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Dvostruko sam biće u tom pogledu: normativni čistunac i vernakularist u jednoj osobi. Dresirani zatočenik starinske sheme „pravilno-nepravilno”, i radikalno liberalan poklonik ideje da je u jeziku pravilno sve, što u jeziku postoji. Onaj prvi sav se nakostriješi kad u tekstu vidi, recimo, „maketi”, „nageti”, „jeste” (umjesto jest), odmarati (u povratnom značenju ali u nepovratnom obliku, bez zamjenice se), kad vidi nagomilavanje dužih pridjevskih oblika te kako se potpuno izgubilo razlikovanje određenoga i neodređenog pridjevskog vida, kad vidi kako je, sve u strahu velikomu od „srpskoga” dakanja, zavladala do potpunoga besmisla upotreba priloga kako, da o nekorektnostima u pisanju jat-ovih refleksa i u nerazlikovanju č i ć i ne govorim, itd, itsl. Što tek s onima bezbrojnim akcenatskim i drugim „ogrešenjima” o ortoepiju, koja nas bombardiraju s televizije i s radija, s javnih govornica, a koja u pisanom tekstu nisu vidljiva, pardon, čujna!

Međutim, odmah se javi onaj drugi, liberal i vernakularist: sav se nakostriješi na nakostriješenost prvoga, čistunca. U digresiji, sjećanje: kao „rasni” štokavac i ijekavac, s lakoćom sam prolazio sve scile i haribde seminarskih radova, testova i ispita tokom dvogodišnjega kolegija suvremenoga književnog jezika kod strašnoga (i dobrog) profesora Jonkea, dok su kolegice i kolege s drukčijim dijalektalnim zaleđima (a zapravo jezičnim u punom značenju pojma materinski jezik: čakavski, kajkavski, zagrebački...) muku mučili, propadali, ponavljali, izbezumljivali se, mnogi napuštali studij zauvijek. Tada sam se in vivo susreo s bazičnom nepravdom i terorom ugonjenja u jezični standard, valjda nigdje tako strašnim kao u hrvatskom slučaju.

Još jedna digresija o hrvatskom jeziku. Na jednu duhovitu opasku Tomislava Ladana, da je ono što se naziva bosanskim jezikom ustvari „hrvatski kad mu se oduzmu orijentalizmi” replicirao sam (nažalost na daljinu, tekstom, ne licem u lice, jer se s genijalnim Ladanom nikada nisam sreo): da, tačno, samo ne znam zašto oduzimati!

Jezik koji mi je potreban u pisanju, sav je onaj jezik koji mi je intimno razumljiv kao moj. To je beskrajno mnogo šire od onoga što dopušta hrvatski standard i njegova norma – to je naprosto sve ono što sam u jednome eseju o Andriću nazvao štokavskim univerzumom, a što je povijesno i literarno ovjereno cijelom onom ogromnom baštinom jezika iliričkoga, ili slavobosanskoga, ili jezika slovinskoga kako se govori u Bosni, sve tamo od Ivana Bandulavića, Matije Divkovića, Stipana Margitića Jajčanina, Bartula Kašića do danas.

Ukratko: pravopis i normu praktično poštujem i primjenjujem, čak i preskrupulozno, a „teorijski” ne držim do njih nimalo. Prvo, zbog njihove konvencijske, dogovorne, „isuviše ljudske”, restriktivne i prisilne prirode, drugo, zbog njihove u našim prilikama gotovo histerične nestabilnosti. Od svih dosadašnjih pravopisnih priručnika, a bilo ih je za moga života mnogo, najpametniji mi je i najbliži govornoj praksi onaj danas nepoznat i prezren Marković-Ajanović-Diklićev iz 1977. godine. On se odnosi prvenstveno na moju, bosanskohercegovačku jezičnu stvarnost i perspektivu, ali mislim da su njegova rješenja, s tendencijom normativne inkluzivnosti, svrsishodna u cijelome štokavskom prostoru i danas. Uostalom, fina ironija koja prati njegovu sudbinu možda najbolje svjedoči o njegovoj kvaliteti: taj priručnik jest doživio nekih petnaestak izdanja, ali nikada nije službeno „ozakonjen”. (U imprimaturu tadašnji Pedagoški savjet BiH „preporučuje njegovu upotrebu u starijim razredima osnovne škole i u srednjim školama, ali bez obaveze učenika na njegovu nabavku”.) Znalo se, dakle, da je dobar i prikladan, ali se nekako uvijek zaziralo od njegove inkluzivističke subverzivnosti.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Ne dam lektorirati svoje tekstove, ali ne zato što bih mislio da sam nepogrešiv, ili što ne bih poštivao lektorski posao; ùˬpotrebi bavio sam se njime ìˬsām, i znam kako je težak i nezahvalan, a koliko koristan može biti piscu lektoriranoga teksta. Ne, nego zato što svoj tekst s ogromnom, vjerojatno pretjeranom pažnjom jezično cizeliram i u stotinu voda prepiram, pa je ono što na kraju ostane nepotrebno i nemoguće lektorirati, čak ako i ima pokoje pogrešno i ne najsretnije nađeno rješenje. Beskrajno mi je, međutim, važan korektorski posao u borbi protiv tipfelera i sličnih brljotina, koje znaju užasno uneređivati tekst.

Dobar urednik-čitač, redaktor kako se to nekad zvalo, zlata je vrijedan, to je do banalnosti poznato. Nauređivao sam se knjiga u svome vijeku, uređujem ih još i danas, i znam o čemu govorim. Kad se nađe takav, suradnja između njega i autora zna biti svečanost! No, ta se profesija i to umijeće gotovo sasvim izgubilo, i u novinama i u izdavaštvu.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne, ionako ih je previše. A ironičnik? Pa, ako tekst sam ne isijava ironičan ton i značenje, ne pomože mu ni arsenal interpunkcijskih znakova.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Naglas ne čitam, nego u sebi, po stotinu puta, „slušajući” u unutarnjem sluhu pojedinu sintagmu, rečenicu, i tražeći najbolja rješenja: značenjska svakako, ali i sintaktička, intonacijska, ritamska, akcenatska. Nekad se ona pogode otprve, tada su najbolja, nekad ih valja mukotrpno tražiti, sve oslanjajući se na sluh, na govornu melodiju. Konvencionalno se misli da je to važno u poeziji, a ja ne vidim nikakvu razliku u tom pogledu između poezije i proze, pa i eseja i, čak, trivijalne novinske kolumne.

Čitatelj je u svemu tome, naravno, uvijek na neki način prisutan čak i ako to, kao autor, „ne znam” ili neću da znam. Ako nikako drukčije, a ono u tom unutarnjem glasu koji provjerava, preispituje, sumnja i traži, koji bi da se uživi u ulogu vanjskoga, „objektivnog” čitatelja-kritičara, a kadar je da zauzima najrazličitija gledišta i isprobava najrazličitije kriterije.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Bliska mi je figura po kojoj bi stil u književnosti bio jedinstven „znak prepoznavanja” autorstva poput otiska prsta za jedinstvenost osobe. Ipak, nije to ni blizu tako jednostavno ni jednostruko. O vlastitome stilu, a i o stilu uopće, nikada ne razmišljam kao o nečemu „samome po sebi”. Ako uopće razmišljam, onda je to samo u traženju konkretnih rješenja u konkretnom tekstu. A promjene? U dugu životu i u bavljenju raznovrsnim spisateljskim praksama svakako ih je bilo i moralo biti. Ono o čemu bih mogao govoriti kao o svjesno poduzimanom mijenjanju, odnosi se na borbu protiv rječitosti, na usavršavanje tehnike oduzimanja, na umijeće vanjskoga hlađenja teksta da bi dobio na unutarnjoj temperaturi. To je bitka s demonom; nikada nije sigurno ni konačno dobivena.

Sanja Lovrenčić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Koristim, uglavnom Hrvatski jezični portal na internetu i Hrvatski enciklopedijski rječnik, ponekad kako bih provjerila pravopis, ponekad u potrazi za sinonimima ili pak primjerima uporabe poneke riječi.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta smatram sastavnim dijelom kreacije, no to ne isključuje suradnju s lektorima (osim možda kad se radi o poeziji). Lekturu dopuštam, no trudim se da se odvija kao dijalog u kojemu ne moram nužno prihvatiti predložena rješenja. Imam dobra iskustva s lektorima i često se znalo dogoditi da iz te suradnje ponešto naučim.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih. Sviđa mi se to što moram izaći na kraj s postojećim materijalom. Ironija proizlazi iz riječi i konteksta, sugerira je autorova verbalna vještina, kao i druge nijanse u tekstu za koje bi se moglo zamisliti interpunkcijske znakove; čini mi se tužnim svesti je na emotikon.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Čitam svoje tekstove naglas, češće sebi, ponekad bliskim ljudima, a ponekad se ukaže mogućnost da tekst u nastajanju postane radijska emisija i tada također rado sama čitam. Sve mi se to čini vrlo korisnim, pogotovo u finalnim fazama rada na tekstu, i nakon svakog čitanja naglas ponešto promijenim. Cijeli svoj roman Arduru pročitala sam naglas za Hrvatsku knjižnicu za slijepe i mislila sam kako bi bilo dobro da sam to učinila prije nego što je knjiga objavljena, kao neku vrstu zadnje redakture.

Dok pišem često mislim na čitatelja, no to je neki internalizirani, bliski čitatelj, možda svojevrsni alter ego.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

(Mislim da ste trebali napisati: Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila.) Nastojim pisati koristeći izobilje mogućnosti što ih jezik pruža, no zadržavajući pritom jasnoću i protočnost rečenice. Nastojim izbjegavati novinarski jezik, stanovitu općenitu kolokvijalnost i formulacije iz medijskog žargona, ali i manirističku uporabu manje poznatih riječi i kompliciranih konstrukcija. Mislim da se moj stil prilično razlikuje od knjige do knjige – pisala sam tekstove koji pripadaju različitim književnim vrstama – a čini mi se da se u zadnjih nekoliko godina mijenja u smjeru stanovitog sažimanja i fragmentacije te interpunkcijske slobode s kakvom sam eksperimentirala u svojim prvim tekstovima. Važnim smatram ono što nazivam „glasovima” – sklizanje između različitih očišta unutar istog teksta.

Irena Lukšić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne koristim jezične priručnike. Razlog je taj što jezik svoje proze/esejistike smatram prirodnim izdankom misli, energije i živaca.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da, svoj način pisanja držim dijelom kreacije. Lekturu tekstova dopuštam kao „drugi glas” u oblikovanju teksta, kao mogući korektiv (pogotovo u slučaju tipfelera) ali ne dopuštam lektoru da mi „poboljšava” izraz. rečenicu, ritam, sintaksu i drugo. S urednikom je slična stvar: držim ga osobom s „pravom glasa” – ali na distanci.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih. Moduse recepcije treba prepoznati i odrediti čitatelj.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas svoj tekst. Čitatelja smatram najvažnijom instancom na izlaznom punktu literarne komunikacije i zato stalno imam na umu njegovu nazočnost/očekivanja/tumačenja.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Glavna obilježja mojega stila podudaraju se s glavnim obilježjima mene kao osobe. Stil je donekle prostor autorske originalnosti – onoliko, naime, koliko se uspijeva provući kroz rupe zakona žanra. Originalnost je uvjetna kategorija. Kako sam se ja s vremenom obogaćivala novim sadržajima tako je i stil postajao bogatiji, slojevitiji.

Alojz Majetić

Čim se spomene jezik uključuje se patetični dio ljudskog bića. Jezikom krećemo u okružje artefakata, dopunjujemo svijet, sijemo svoje sjeme, zaplićemo se u sudbinu i našu ne/moć upravljanja sudbinom. Odjednom sve postaje ozbiljno, mora postati ozbiljno. Jezik – to sam ja!

Kao i većina ljudi koji su odrastali prije – što da se krije – sedamdesetak godina tadašnjim tehnološkim prilikama ni ja nemam nikakav dokument o jeziku kojim sam govorio kao materinskim. Jednostavno nemam odakle doznati kojim sam jezikom govorio u svojoj šestoj, ili osmoj, ili desetoj godini života, to jest u onoj fazi razvoja kad se uglavnom zaokružuje temeljni, matični i materinski jezik. Sve ostalo izvire iz tog jezika. Jezik je lelujava biljka i mijenja se kako vjetrić dahne pa nikad neću saznati kojim smo jezikom u klapi razgovarali kalendarske te i te godine. Mogao sam, da je bilo, ali po zakonu kozjeg repa ne da nije bilo nego nitko nije mogao ni pretpostavljati da će jednoga dana u džepu imati memory stick i na njemu zabilježeno kilometre riječi i slika.

Rastao sam u kajkavskom kraju i to u takvoj kaj/kej/kojkavici da bih suhim zlatom, kad bih ga samo imao, platio magnetski zapis tadašnjeg živog govora nekoga od starijih mještana. Tada su još jedino oni znali nepatvoreni mjesni jezik. Službeni jezik potiskivao je starokajkavski, smatralo se sve seljačkijim govoriti taj furmanski tvrdi dijalektovog dijalekta dijalekt. Bio sam dakle dvojezičan, nekakav štokavi kajkavac.

U ovakvu jezičnu magmu ulijeće šatrovačka špreha, tada još ne spika, jer u tim drugosvjetskim poslijeratnim godinama engleski je još bio vrlo dalek i vrlo stran jezik. Za vrijeme školskih praznika svakog je ljeta počeo dolaziti dečko iz Zagreba s nadimkom Ahtaš. Decenijima pamtim njegovu rečenicu koja me bila bacila na leđa: „Starci su rekli da bum dobil novu kožu!”. U našem kravarskom osjećanju stvarnosti koža je bila prije svega ono što se u obližnjoj klaonici skidalo s upravo na kuke obješene krave. Kako roditelji misle Ahtašu navući novu, valjda prostraniju kožu? I gdje se uopće nabavlja, po veličinama sortirana, ljudska koža? Tako sam uživo prošao kurs jezika koji je razumije se elastičniji od svih koža i ajncuga!

Negdje u četrnaestoj godini zakoračio sam u čisto štokavsko pjesmotvorstvo, potpuno imun na inflitraciju i žargona i kajkavona. Moja ničim skrivana ljubav prema šatri strogo se držala isključivo u usmenom rezervatu. Otponac je našla mojim dolaskom na faks u Zagreb. U Studentskom listu javlja se Šime Svrdlić alias Tomislav Sabljak na čistoj ulično-uličarskoj šatri, njenom koncentratu. Malo dalje u Krugovima hofiraju sa slangom Slamnig i Šoljan, ali više kao dvojica gospodičića, finije, distanciranije. U Vjesniku i Vjesniku u srijedu pak kalamburistički vatromet Vlatka Pavletića neminovno potpaljuje moj književni frajeritis. A u prizemlju nebodera na početku Ilice pije kavicu čovjek izrazito niskog rasta, ali ipak Hercegovac, Stanislav Šimić. Koja je to bila sinteza urbanog i na kamenu klesanog jezika! Svi smo uz sve ovo bili genetski kodirani Krležinim jezičkim imperativom.

Jezik su stvorila djeca, ne odrasli – kažu novija istraživanja. Pojednostavnimo li priču do kraja djeca su kmečanje razvila u jezik, valjda stoga što su već imala kakvu takvu inteligenciju homo sapiensa a tjelesno su bila potpuno bespomoćna. Poeziju pišu djeca kradući iz jezika odgovore na beskrajnu rijeku pitanja u koju su bačena i samo što se ne utope. Da, to može doista biti simpatično, katkad zastrašujuće glupo, a katkad, bogme, i proročansko. Stoga dio svjetske poezije i kad su je ispisali jedva punoljetni momci može biti natopljen mudrošću, obasjan svjetlom devetog kruga pakla, može nositi u sebi jednadžbu prvoga praska. Imamo i primjera kasnijeg pjevanja, u zrelim, vrlo zrelim godinama kada pjesnik već ima zalihu nakupljenih iskustava i spoznaja, a njegova neuvela dječja znatiželja izvlači lucidne odgovore na sve šira pitanja iz prostora koji je s godinama osvojio. U tom smislu svi pjesnici svijeta u trenutku nastajanja pjesme jednako su stari. U tome trenutku, naime, kliže se kroz sva iskustva svijeta, da budem točniji kroz ona iskustva koja su nastala otkako je u čovjeku nastalo pamćenje. Pjesnik pamti i ono što su naši davni preci doživljavali, osjećali, tumačili prije desetke i desetke tisuća godina. Pamti ih svaki ljudski stvor ali, eto, pjesnici su zapeli da baš sve razgrnu – zaljubivši se u Lauru zaljubili su se i u jezik, pa više i ne razlikuju Lauru od jezika ni jezik od Laure. A kad pogledamo ovako s distance ni Laura nije sigurna da je ikad i postojala izvan jezika.

Vidjeti svijet drugima očima, što je to? Zar to nije i drugo, a još više ono treće? Ima li još nešto što bi bilo više od toga? Ovako ili onako spotičemo se o biološke zadanosti. Čarobni hardver zvan ljudsko tijelo jednom me bio zamalo izdao i poslije toga je počeo moj drugi život. U isto su se vrijeme događale goleme društvene promjene, a na sve je legao i rat – i to ne neki virtualni, filmski rat, nego strašan, ovozemaljski, sveuništavajući rat. Dok se sve oko mene mijenjalo, u meni se pomakao taj svijet, njegova je slika postala drukčija i više se nisam mogao zaustaviti. Povijest, pitao sam se, što je i gdje je ta slavna frajla? Čime se ona uopće bavi i tko joj je dao pravo da se bavi recimo i sa mnom? Znao sam da je život negdje drugdje. Otrgnuti se od povijesti i vinuti se onom čuvenom tangentom koju mi je Krleža zabio u svijest! To! To! – urlao sam usred općeg pokolja. Tangenta je jedino što nas može iščupati iz povijesti. A na drugom kraju tangente dočekala me moja mladost. Čak sam i zaboravio koji je događaj u mojoj mladosti bio presudan da shvatim da je antropocentričnost naš najteži okov. Čovjek je cjelokupnim svojim postojanjem jadan, mali i nikakav pa mu je narcisoidnost za utjehu ucijepila još i antropocentrički način razmišljanja. Je li me promijenio moj besmrtni profesor fizike? Čovjek koji se u nekoliko godina samo jednom nasmijao – kad je naša razredna ljepotica odgovarajući na pitanje zašto se tijela na toplini šire objasnila da je to zato jer se molekule razmnožavaju. Zar nije jednako glupa i nelogična tvrdnja da se Sunce okreće oko Zemlje? Kako bilo da bilo i iz ovoga, baš kao i iz povijesti, izlaz je bila – tangenta. Naš hardver jednostavno treba izvući iz njegove hardverocentričnosti i punom parom trčati svoj softverski život. Olupine su svuda oko nas, olupine su u nama. Na nama je da živimo jedan složeniji svijet. A on, taj svijet, stanuje u riječima. Izvan riječi ne postoji. Bez riječi nema ni nas. U početku bi riječ! Hoće li je biti i pri svršetku? Hoće, riječ će biti i pri svršetku jer jedino posredstvom riječi svršetak će se moći preobraziti u novi početak. Sladostrasno doživljavam moć riječi. Riječ vlada Svemirom, njegovim začetcima i početcima, kafkijanskim kukcima i Ujevićevim pobratimstvima, pričom koja je jača od povijesti, tvarima koje su trajnije od života.

Od rođenja silno sam staromodan. Usprkos svim mijenama koje sam uživo gledao i čitao i danas držim da poezije izvan jezika nema, a kako je jezik komunikacija to i poezija ne može živjeti izvan jezika tj. izvan komunikacije. Ako malo duže surfate internetom, otkrit ćete da poezija izviruje na sve strane: i klasična i moderna, i teška i laka, i mudra i razigrana – njena je komunikacija elektronskim medijem u novom zamahu! Može li to biti potvrda da je i danas vrijeme kad se pjesme još pišu i čitaju, kad je pjesništvo snažan medij identifikacije? I nije li tek posredovanje između pjesnika i čitatelja što nemarom, što robnovlasničkim sustavom, što trendovskim manipulacijama svođeno u sve uži prostor?

Taj Drugi doista postoji, ali ne samo kod mene, ne samo kod ljudi koji se bave bilo kojom umjetnosti, ne samo kod bilo kojeg pripadnika ljudske vrste, on, taj Drugi postoji kod svih sisavaca, pa čak i kod jednostaničnih bića. Sjetimo se samo genoma. I u amebi i u čovjeku nagonski je zadano preslikavanje samoga sebe. Nitko iz toga nije izuzet. Prije pola stoljeća nismo još mogli ni čuti za kloniranje, nismo dovoljno svjesni ni danas činjenice da je pola gena jedne obične, sluzave lignje u svakome od nas. Da ne odem u paraznanost i ovo je dovoljno da vidimo da smo samo mali dio ukupnog života prije nas i sada oko nas. Dakle, i kad ništa nisam znao o biokemiji nosio me taj osjećaj da se pomoću riječi obraćam nekome. Slično kao u snu. Taj drugi katkad ima lice, katkad je to lice nekoga koji bi mogao biti vaš dvojnik, nekad i jest dvojnik, najčešće opet postoji neka sitna pojedinost koja vam otkriva da to ipak niste vi, nego nekakav vaš približnik, ponekad je to beskrajno mnoštvo, ponekad oblak koji osim munji nosi i intelekt, ponekad je to žena koja sva miriše na ljubav, ponekad tipkovnica čija animirana slova love vaše prste. Još sličnije snu taj Drugi se najčešće i ne vidi, jednostavno znate da je tu. Što god sanjač sanjao i gdje god bivao taj Drugi je prisutan kao zrak: iako ga ne vidite, bez njegove prisutnosti san bi se rasplinuo! Taj Drugi je Riječ.

Vrijeme je sve. Ako ima Boga, onda je on vrijeme. U njegovom neograničenom prostranstvu svaki od nas može biti Bog, tu nije nikada tijesno, tu nema granica, nema ratovanja za posjed i imovinu. S druge strane bez vremena smo ništa. Budimo stoga sebični i recimo: tradicija nam omogućuje da budemo Bozi, pa ako nešto makar i najsićušnije svoga dodamo tradiciji, onda smo nekome sutrašnjemu pripomogli da bude Bog.

O tradiciji međutim postoje sukobljena mišljenja jer u njoj je mnogo biserja ali i limenih odličja. Pogledajmo kulturu velikih naroda. Dok su se uspostavljali kao nacije, dok su mnogo prije nas gradili svoje državne zidove – književnici, kipari, glazbenici bili su im itekako nužan građevni materijal. Mali narodi su ih nekritički prihvaćali. Malo je tko danas spreman na reviziju bilo kojih etabliranih vrijednosti u bilo kojoj uzmimo europskoj naciji/državi. Pa i s nama samima nije sve baš kako treba.

Kad pogledam u moje goransko dvorište, odmah je tu nesretni Ivan Goran Kovačić. I živoga a još više mrtvoga razvlačili su kao prave hijene. I još su ga, dodatno, kao malo kojeg pokojnika blatili tračerskim izmišljotinama. Međutim, Goranova opsjednutost magičarima riječi i jezičkim tvorenicama i meni je, dvodijalektalnom hibridu, bila spasonosno rješenje i vrata u pjesnički govor.

Slično je i s Mažuranićem, genijem koji je zapostavljan jer je i uzdizan i skidan iz političkih razloga. U pjesmi iz sedamdesetih (neskromno) govorim o Mažuraniću kao o sebi bliskome pjesniku koji šeta zagrebačkim glavnim trgom i osluškuje kako frajerski narod govori ne bi li uhvatio kakav novi blagotvorni šatrovački izraz. Vremenske, klasne i ideološke razlike jednostavno u toj bliskosti više ne igraju, tradicija je nešto što živi danas, sada, nešto što šeta Bogovićevom ili Tkalčom. Jednako tako uz starijega od braće Šimić i mladi se A. B. Šimić negdje za onim manje vidljivim pultom u onom istom kafiću na početku Ilice zagonetno osmjehivao kad bi mu netko od nas – baš kao u Krležinoj pjesmi – donio pjesme na imaginarni ogled. Bez živog odnosa s tradicijom mislim da ne može biti ni demokracije. Moja je glavna veza kroz tradiciju vodila od Marina Držića, preko A. G. Matoša (čije sam plavoukoričeno Binozino izdanje uzduž i poprijeko podiscrtavao i obilješkario!) do ključnoga Krleže. Ali, tu su ravnopravno za istim stolom sjedili i brončano ozbiljni pisci kao malo prije spomenuti Mažuranić ili Šimić ili tada još uvijek žedan kamen na studencu Ujević.

Iako je sa Slamnigom generacijska razlika skoro zanemariva i njegovu sam poetiku doživljavao kao tradiciju, dakle kao nešto gdje se prirodno igra može doigravati. Velika je prednost takvih zajedništava što pojedinac onda ne mora obavljati ono što su prethodnici obavili. Bezobrazno je reći: da nije bilo Radovana Ivšića – Slamnig bi bio Ivšić. Uostalom, sve je već definirano Cesarićevom kapljom!

Ipak, poslije početnih pjesničkih pokušaja krenuo sam i prema prozi, gotovo da sam cijeli život dvožanrovski pisac. Ne pomaže mi dovoljno zanatsko pravilo da proza mora biti prije svega prozno instalirana. U prozi se osjećam kao kazališni glumac koji opterećen daskama pred filmskom kamerom biva preglumljen, nikako da hoda i skače na konja kao John Wayne! Prozu sam inače trošio u golemim zalogajima. Marinkovićeve Ruke čim su se pojavile nekako sam nabavio i nekoliko ih puta naglas pročitao. Taj savršeni jezik meni je imao snagu čiste poezije i ludizam sintetiziranih Držića i Matoša. I veterani i kadeti, svi smo bili u istoj ekipi i igrali za isti pehar. Umjesto lopte ganjali smo riječi.

Julijana Matanović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Iskreno, a vjerujem da se i ne očekuje drukčiji pristup, ne koristim jezične priručnike pri pisanju. Možda si to mogu dopustiti zbog činjenice da gotovo uvijek pišem u prvom licu. Moj se pripovjedač često nalazi u gotovo svakodnevnoj kazivačkoj situaciji pa si može dopustiti i neka mjesta u koja bi ozbiljniji lektor intervenirao. Nikada nisam, uz rukopis poslan uredniku, napisala napomenu Ne lektorirati. Volim da još netko baci oko na tekst. Međutim, nesretna sam kad mi, primjerice, školsku kutu promijene u školsku odoru. Srećom, moj nakladnik ne traži pogrješke, ne razdvaja neću... i ne zadaje mi oko toga nikakve glavobolje.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Na pitanje o lektoru, već sam donekle odgovorila. Zamolim urednika da mi poslije lektorova čitanja pošalje tekst. Činim to uvijek nekako blago jer znam da nitko baš ne voli da ga se nadzire u onome što je njegov posao. Kako koristim podosta regionalizama, stalo mi je da oni u tekstu ostanu. Da ih ne dovedem u opasnost, odlučila sam ih ispisivati kurzivom. To je dio i prepoznatljivosti, ne usuđujem se reći kreacije.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ironija se mora prepoznati iz teksta. Ako je čitatelj nije prepoznao, onda ne čita svog pisca, ili je taj pisac posegnuo za sredstvom koje mu ne leži. Možda bi interpunkcijski znak više koristio sucima u parnicama vezanim uz duševne boli, političke korektnosti. Lupiš gore, e sad ću reći štambilj a ne žig, „ironija” i sve je riješeno.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Znam čitati naglas ono što sam napisala. O tome sam puno razgovarala s pokojnim urednikom i prevoditeljem Zlatkom Crnkovićem. On mi je rekao da se tako najbolje provjerava rečenica. Zlatko bi svaki svoj prijevod čitao svojoj supruzi Nedi. I tek bi tada čuo kako rečenica teče. A ona je – svojim sarajevskim sluhom – osjetila svaku neravninu. Ponovno se sad vraćam na svoje prvo lice. Ja doista imam osjećaj da me netko sluša, a ne da me netko čita.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Na samom startu nisam mogla odoljeti detalju, brojnim mustrama unutar iste rečenice. Bila sam svjesna, jer sam u mladosti itekako dobro štrikala, da se u čitanju ne smije izgubiti niti jedan detalj jer će se tekst oporiti kao što se opori pletivo kad izgubiš očicu. Puno godina poslije, vidim da sam tim tipom rečenice mogla i umoriti čitatelja. Književni tekst ne smije biti pregust. To je kao trčanje na duge pruge. Jednim dijelom grabiš malo brže, ali onda dio staze moraš malkoc usporiti, da bi uopće došao do cilja. Poslije sam skratila rečenicu, prorijedila detalje i smanjila sebe.

Miroslav Mićanović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ako bih odgovorio brzo, rekao bih da ne koristim u pisanju jezične priručnike, što je samo djelomično istina, jer loveći vlastiti pjesnički ili pripovjedački glas (kao da između njih postoji razlika i kao da je znam), mogu reći: čitam, čitam sve: napisano, objavljeno, zapisano, izrečeno, prešućeno... Što hoću reći, odgovoriti: nisam sustavan i pedantan u pisanju da bih se zaustavljao i listao stranice priručnika dok pišem, tražio pojedino rješenje, savjet – ali svemu tomu se vraćam u završnom čitanju, provjeravanju, ispravljanju i odustajanju od onoga što je završilo u pjesmi, priči, zapisu.

Moje pisanje živi od pamćenja i prizora, probija se iza zatvorenih vrata, živi na ulici, s imenima i znacima proteklog i budućeg vremena, od grafita do teksta u kazalištu, govora u filmu i glasa u glazbi, živi od svakodnevice, od praktične suvremenosti i zaborava, prolaznosti. A sad ću tu stati: jezični priručnici (pravopisi, gramatike, savjetnici...) jesu pisani i mišljeni iz svoga vremena, neki su kratkovidni, neki su popustljivi i nedorečeni, neki su neupotrebljivi, ali nužni.

Jezični priručnici dio su moga posla u Agenciji za odgoj i obrazovanje dok čitam uvide i nadzore, programe i molbe, služim se njima dok provjeravam što i kako dok nastaju novouvezene riječi, misli i proizvodi, koji su njihovi hrvatski oblici i kratice...

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Vjerujem da su moj način pisanja i njegova pravopisna organizacija sastavni dio – ničim zamjenjivi – dio kreacije: u tekstu mi je važno svako njegovo mjesto, dionica grafičke organizacije, margine teksta, njegovih bjelina i crnih mjesta, od naslova do zatvorenog ili otvorenog kraja, do točke, uskličnika, upitnika. Tekst živi od vidljivoga svijeta i onoga što je njegov nevidljivi podtekst, koji je nerijetko jednako važan kao fabula, fragment, zanemarena kronologija... Navodim to jer sam siguran da zaboravljen prekid u pjesmi, tipfeler, neučinjeni razmak, gomilanje zareza, ili nepotrebnih znakova oduzima tekstu na značenju, propulzivnosti, živosti...

Dopuštam i zahvalan sam na svim vrstama čitanja moga teksta prije objavljivanja, tako i uredničkim i lektorskim, ako su suvisla, ako krate, pojednostavljuju, ako unapređuju tekst i pomažu mu u njegovu putu do čitatelja... Objavljeni tekstovi redovito su i plod čitanja onih kojima vjerujem (ali i onih kojima ne vjerujem). Nikako ne bih pristao na lektorske zahvate koji su izvan moga uvida, pristanka ili na uredničke intervencije koje stavljaju u prvi plan ono s čim se ne mogu složiti. Jedan od mojih urednika predložio mi je da u autorskoj bilješki navedem da sam upravo izašao iz zatvora!

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Krećem se u okviru hrvatskoga jezičnog standarda i, da sad ostanem na istoj razini opisivanja, njemu pripadajućeg pravopisnog i izražajnog konteksta. Hoću reći da vjerojatno nisam od onih koji bi na radikalan način mijenjali jezičnu (pravopisnu, interpunkcijsku) praksu nego je u različitim pjesničkim, narativnim strategijama iznevjeravam, umnožavam, preraspodjeljujem i dijelim. Što ne znači da mi ne bi dobrodošao neki znak iz španjolskog ili kineskog jezika, na primjer!

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Čitam na glas i u sebi, čitam tekst u dijelovima i u cjelini, čitam kad mislim da je sve gotovo i da moje čitanje ne može više ništa promijeniti. Sličan sam u pisanju onome koji je na dnu bunara i kopa i kopa i kopa, a vode nema i nema. U trenutku kad dižem ruku i dajem znak da odustajem, da nemam više snage i zraka, stiže voda i spašen sam. Ali ta radost ne traje dugo, slijede čitanja drugih, pristižu provjere dok hodam, sanjam i putujem. Vraćam se stolu, sjedam za kompjutor i provjeravam, brišem, skraćujem, mijenjam početak, sredinu i kraj. Tražim drugi ton, sliku, poantu, osjećaj (prolaznosti, radosti, ushita, žalosti, zbunjenosti…).

Mislim o čitatelju, tom Drugom, glasu koji nagovara i prigovara, svjesno i uporno tražim blizinu prvog impulsa, prve ideje, prve slike, prvog zvuka – znajući da „prvo” ne postoji, kao što ne postoji neupitna jedinstvenost, autentičnost, inspiracija... Postoji tekst čitanja i pisanja, tekst rada i nade da je područje jezika i teme nepregledno, baš kao naš život, tako pojedinačan, ali i ništa manje predvidiv, običan i isprazan.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Potpisao bih puno toga što je kritika govorila o mom nastojanju da se dođe do teksta svijeta u kojem živim i u kojem se neprekidno provjeravam, preslagujem i mijenjam. Slažem da se je granica lirskog i proznog u mojim tekstovima nesigurna i neuhvatljiva, uz sva moja nastojanja da tekst bude jasan i pregledan, jednostavan. Mislim da je jedno od njegovih obilježja strast onoga koji govori, piše i čita, da živi od toliko drugih tekstova, jer je s njima u neophodnom dijalogu, da lovi čitatelja u nekoliko trenutaka, prolaznih prizora, o tekstu pamćenja...

Nastojao sam ne ponavljati se u knjigama, mijenjati jezike i teme, borio se s formatom pjesme, kontekstom priče, mijenjao onoga koji govori, pronalazio druge i drukčije prostore od onih u kojima sam rođen i koji su me odredili. Ali upravo ta svijest o jeziku, o tekstu, o vlastitom pismu – jest ono što je zajedničko svemu dosad napisanom i, trebam li to reći, i nenapisanom.

Josip Mlakić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne. Koristim jedino „speler” koji je danas sastavni dio svakog programa za pisanje. Također, u sve programe koje koristim ugradim standardni „speler”, pa i u AutoCad (program za tehničko crtanje) koji koristim na poslu, te u profesionalne programe za pisanje scenarija, u Fade In ili Celtix, primjerice, koje ja koristim.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Način pisanja i organizacija teksta su svojevrsna arhitektura koju je jako teško mijenjati i koja je na neki način neodvojivi dio jedne zatvorene forme. S lektorima i urednicima surađujem, naravno, odnosno ne smatram kako moja mora biti zadnja. Doduše, nastojim što više pročistiti tekst prije nego što ga pošaljem izdavaču, tako da se u mom slučaju najčešće radi o nekakvim kozmetičkim intervencijama u tekst, iako sam otvoren i za ozbiljnije intervencije ukoliko urednik misli da je to potrebno.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih predložio nijedan novi interpunkcijski znak. To je svojevrsna linija manjeg otpora. Ironičnik, koji ste spomenuli, pogotovo mi je nelogičan. Ironija je jedan suptilan alat i najuspješnija je onda kada je gotovo neprimjetna. Ironičnik bi, u tom slučaju, „bio neprimjetan kao škorpion na svadbenoj torti”, kako bi to rekao Raymond Chandler u jednom svom romanu. Što bi tekst dobio s ironičnikom? Ništa, čak naprotiv. To me pomalo podsjeća na situacije kada ispričate loš vic, pa onda morate podcrtati što ste mislili. U predratnoj „Top listi nadrealista” imate situacija kada „lik” ispriča kakvu glupost, pa onda, kada vidi reakciju sugovornika, to okarakterizira kao „šalu”: „Šala!”. Ironičnik me najviše podsjeća na to.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam tekst naglas, ali volim „vagati” ritam dijaloga. To je pogotovo važno u filmskim scenarijima. O čitatelju ne razmišljam prilikom pisanja. Mislim da je ono znamenito Krležino „pisanje pisanja radi” moj osnovni motiv za pisanje. Ne podcjenjujem ovim čitatelja, već mislim kako pravi čitatelji, govorim iz vlastite perspektive kao čitatelj, ne vole da im se povlađuje. Često volim citirati uvodne rečenice iz romana „Derviš i smrt” Meše Selimovića, pogotovo ono: „Počinjem ovu svoju priču, nizašto, bez koristi za sebe i za druge, iz potrebe koja je jača od koristi i razuma...” Slične knjige su mi i kao čitatelju najvažnije. Ukratko, sâm sam sebi jedini „čitatelj” kojemu povlađujem.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Nije mi problem pisati u različitim registrima i nisam pobornik „svoga” stila. Nastojim se ne ponavljati iz knjige u knjigu. Stil prilagođavam kompoziciji romana. Ne započinjem pisati roman, primjerice, dok nemam gotovo kompletnu njegovu arhitekturu, uključujući i stil. To je najvidljivije u mom romanu Tragom zmijske košuljice u kojem sam stilskim sredstvima nastojao napisati i svojevrsni hommage Ivi Andriću, odnosno pokušavao sam koristiti jezik na način na koji je on to radio. Također, 2002. objavio sam knjigu Obiteljska slika koja je imala podnaslov „Stilske vježbe” u kojoj sam pokušavao „skidati” stilove pojedinih pisaca: Andrića, Borgesa, Kiša, Babelja, Chandlera...

Kemal Mujičić Artnam

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike. Ako ne, zašto?

Uvijek, manje-više. Dakle, koristim: Gramatiku hrvatskoga književnog jezika (ŠK 1990. više autora); Hrvatski pravopis (Matica hrvatska 2007. više autora); Rječnik hrvatskoga jezika, Vladimir Anić; Rječnik stranih riječi, Marijan Filipović; Rječnik stilskih figura, Krešimir Bagić. Naravno, uz spomenutu, koristim i neku drugu literaturu, u pravilu kad negdje „zapnem” ili kad želim pronaći način da tekst učinim vidljivijim, zagonetnijim, transparentijim ili već onakvim kakvim mi se učini da određeni tekst treba biti.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li protom s lektorom i urednikom?

Pišem kako mogu i to je tako. Naravno da uvijek želim pisati „kako dobri pisci pišu”, ali uvijek ispadne onako nekako, na moj način. Onda to ide kod urednika (on je obično i nekakva vrsta lektora), tekst često pretrpi neke izmjene nabolje, poslije to pravi lektor na par mjesta još malo ušminka, onda sve skupa ide na reciklažu kod kritičara. Nadam se da ponešto dobroga ostane nakon svih tih intervencija, ali na to se više ne može utjecati.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – iročnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili interpunkcijski znak? Koji?

Zgodna ideja. Zapravo, kada bi se baš izrazito htjela opisati nekakva situacija koju svakodnevno doživljavamo, trebalo bi nam, da bi to stavili na papir i da bi čitatelj doživio na pravi način, i nekoliko „posebnih” znakova, čime se u glazbenom pismu otišlo dalje nego u književnom. Za početak, za gugutanje malog djeteta bi se svakako trebao izmisliti nekakav poseban znak. Malo je osiromašena rečenica napr. „Iz sobe je dopiralo gugutanje njihove prve bebe. Bilo je slatko i intezivno.”

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Naglas čitam novonapisanu pjesmu, nekoliko puta. Često mijenjam riječ-dvije, sve što treba. Prozu ne čitam naglas, a češće mijenjam, dopisujem, izbacujem. O eventualnom čitatelju razmišljam prije nego započnem pisanje. Kada pišem, on i ja smo već postigli nekakav virtualni dogovor.

5. Kako biste opisali glavna obilježja Vašeg stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Svaki čovjek ima svoj specifičan hod. Svaki pisac ima svoj stil pisanja. Ne znam koliko se svjesno može na njega utjecati, više se to tiče podsvjesnog. Sigurno da se stil vremenom brusi i prilagođava književnim vrstama za kojim autor poseže, ali stil je stil. Čovjek može hodati sporije ili brže, ali njegov način hoda je samo njegov.

Daniel Načinović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

U posljednje vrijeme koristim Hrvatski pravopis Instituta za hrvatski jezik i jezikoslovlje, premda listam i razne druge, starije pravopise. Za ono što je meni potrebno, a to su uglavnom ortografski primjeri u vezi s glasovnim promjenama, gotovo mi je svejedno koji koristim, jer me neke ekstravagancije i redovita otežavanja pravila i uzanci, puno i ne zanimaju. Podosta sam toga u praksi istesao u novinarstvu, pa me „kako-se-to-piše” ne prati baš na svakom koraku. Nedostaju mi, međutim, rječnici sinonima s kvalitetnim uvidom u oblike starije leksičko-stilističke prakse i novijih mogućnosti. U cjelini pak smatram da je hrvatski jezik u drugoj polovici 60-ih godina prošloga stoljeća postigao vrlo kvalitetnu verzatilnost, zaslugom književnih djela ali i novinskih, na poseban način u žurnalizmu koje je tada (unutar svekolike uzapćenosti) imalo i stila i duha.

Ne bi više trebalo puno prčkati oko hrvatskog jezika, do li pratiti kvalitetni utjecaj prakse na normu i obrnuto; no to je stvar stilističke imaginacije u književnosti i medijima.

Najviše su štete jezičnoj protočnosti, slikovitosti, preciznosti... donosila normiranja otežavajućih savjeta i propisa kojima se u korisnika stvara stalni osjećaj nesigurnosti, a priječe sinonimska razuđenost, autorske kolorature, slikovita izražajnost. Mislim da se to u posljednje vrijeme ipak stišalo i da hrvatski jezik ima sve bazične odlike elokucijskog moderniteta kao i arhaičnih koloratura.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Svaka je lektura dobrodošla i veoma korisna. Jako ovisi o onomu tko lektorira, a tu su najgora neznanja i umišljena kategoričnost u normiranju svega i svačega. Neki su lektori u stanju razbijati stilistiku u svim smjerovima (pretjerana i neznalački korištena genitivna stilizacija, npr.), ad hoc ulijetanje u ishitrene norme „novih” i „najnovijih” pravopisa... Najbolje je kada se lektura zadovolji provjerenom ortografijom ili pak dobronamjernim savjetom piscu da prestane gnjaviti građanstvo. Suradnja s lektorima i urednicima svakako je, premda unutar različitih okolnosti, nužna.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Znak za ironiju, „ironičnik” kako velite, nije potrebno uvoditi jer je ironija po sebi višeznačna. Ona štoviše, baš kao humor, i nerazumijevanje intencije uzima u svoj obzor. Koristiti interpunkcijski znak za ironiju, npr. kod Krleže!? Koliko bi tih znakova trebalo? Ili pak kod pisaca čija se ironija razotkriva kroz vrijeme; ona se i preoblikuje unutar generacija. Postoje i djela koja su u cjelini ironična. Postoje ona djela i pasusi koji i nisu željeli biti ironični, a postali su takvima... Mislim da su takve ideje o tekstualnoj signaletici besmislene. Književnost je figurama i tropima oblikovan slobodni izraz, pa bi, po nekojima, valjda i svaku metaforu trebalo označiti, sve metonimije i dr. Besmisleno.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Vrlo često. Sintaktička koherentnost, ritam i sonornost teksta jednako su važni u poeziji i prozi. U javnosti, najbolje je kad književne tekstove čitaju bolji spikeri, tako da se izbjegnu scenično patetiziranje i suhoparnost. Tada se oćute stvarni ritam i fluentnost teksta. Prozu kao autor čitam sporadično i u kraćim ulomcima, a lako se već pri prvim rečenicama osjeti „trokira” li tekst ili ne. Odliku te vrste na poseban su način gajili Ivana Brlić Mažuranić i Ivo Andrić, te gotovo svi naši pjesnici od Kranjčevića do Slamniga i štogod dalje. Kad razmišljam o čitatelju, onda je to imaginarni čitatelj koji, zamišljam si, gotovo i nema nekog odnosa prema prostoru nastanka knjige i našem jeziku. U dobru prijevodu, svaki bi književni tekst trebao raz-umjeti stranac. Ali i nasumce, uho i oko su u stanju prepoznati meštriju poteza.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Koristio sam savjete svoga sugrađanina Matije Vlačića Ilirika (XVI. st.) koji veli da kao što riječ ima svoj naglasak, tako ga mora imati i rečenica; na isti način ulomak, pa poglavlje, pa knjiga. Glavne se odrednice nisu mijenjale, ostalo nisam u stanju detaljnije analizirati a i mislim da s moje strane to i ne bi imalo smisla.

Kristian Novak

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Pri pisanju prve verzije (scene, poglavlja) slabo obraćam pažnju na gramatičku i pravopisnu ispravnost, to mi odvlači fokus od cilja koji je tada primaran – što prije ispisati taj dio teksta. U drugoj i svim daljnjim verzijama prerađujem tekst na svim razinama. Tada radim mnogo sporije i pazim u prvom redu na preciznost. Pod tim podrazumijevam sve od odabira semantički primjerenog glagola, preko „destilacije” prave metafore, do postizanja uvjerljivosti dijaloške replike. U drugom redu pazim i na pravilnost onih dijelova tekstova u kojima sam slučajno prekršio standard hrvatskoga jezika. Koristim se pravopisom i javno dostupnim resursima – Hrvatskim jezičnim portalom, Morfološkim leksikonom i lematizacijskim poslužiteljem, Hascheckom, pa i računalnim korpusima hrvatskoga jezika. Ponekad jer nisam siguran u točan oblik koje riječi, a ponekad jer želim vidjeti u kojim se kolokacijama riječ najčešće koristi. Naravno, kako u dijaloškim replikama, tako i u narativnim dijelovima teksta često se namjerno koristim širinom nestandardnih varijeteta i tu mi pomaže isključivo vlastiti kakav-takav osjećaj za jezik, njegove pojavne oblike i učinke.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Način pisanja jest nezamjenjiv dio kreacije, no svjesno kršim normu samo kada takav postupak ima jasno komunikacijsko opravdanje, kada se tako i jedino tako može prenijeti sadržaj. Pazim da mi od silne markiranosti tekst ne počne ukazivati isključivo na sama sebe. Kada pišem, rastežem jezik(e), ne bih li nekako obuhvatio izvanjezično rasulo. Čini mi se da u mom slučaju rasulo uvijek biva pobjednikom, pa mi ostaje uživati u frustraciji časnog gubitnika, ali bolje je i to od odustajanja.

Lekturu svojih književnih tekstova smatram nužnom. Budući da su to do sada bile dulje prozne forme, dakle veće količine teksta, dobro je imati dodatan par očiju za tipfelere, ali i drugo mišljenje glede nekih normativno diskutabilnih rješenja. Dakle, svakako lektura, ali uz napomenu da je moja zadnja. Do sada sam imao posla s lektorima koji shvaćaju slobodu koju traži književni tekst, pa sam prihvaćao oko 90 posto sugestija. Ako se zna mjera, jezično uređivanje dat će precizniji, finiji i bolji tekst.

Rado, dakle, surađujem s lektorima, a isto vrijedi i za urednika. Moj je proces do sada bio takav da sam rukopis predavao uredniku kad više sam nisam znao što bih na tekstu mijenjao da bude bolji, ili manje loš. Dakle, ne u trenutku kada osjetim zadovoljstvo stanjem teksta, nego bespomoćnost. Tada mi treba nešto veći odmak od teksta, pogled izvana. Rad s urednikom traje mjesec dana do tri mjeseca i to je posljednja faza prije objavljivanja. Jasno je da se u tako kratkom razdoblju ne može od hladetine napraviti foie gras, ali se solidan tekst može učiniti mnogo boljim. Raspravlja se o svim razinama teksta: strukturi radnje, motivaciji likova, unutarnjoj logici dijaloga, ritmu rečenica i pasusa, sve do odabira najprimjerenijeg leksema u kojem kontekstu. Glavni je postupak u mom slučaju – redukcija. Tekst se krati, izbacuju se cijeli pasusi, poglavlja, a ponekad preko margine teksta padne i cijeli lik. Sve što tekstu ne treba, mora otići. Ponekad to budu i dijelovi koji su mi osobito prirasli srcu, biva teško brisati ih, ali tekst u konačnici postaje oštriji i prozračniji. Ponavljam si u glavi da je savršeno ono od čega više nemam što oduzeti. Neću tvrditi da mi to polazi za rukom, ali to mi je svakako dobra misao vodilja.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nisam siguran što bi nam donio ironičnik, osim potrebe za još barem desetak znakova koji iskazuju kakvo kompleksnije značenje. To me podsjeća na iskazivanje osjećaja emoticonima na društvenim mrežama. Misliš da vladaš njima, a zapravo oni zavladaju komunikacijom. Propustiš u svoje iskaze smajlije, a uskoro se svaka rečenica koja ne završava smajlijem doživi ljutitom, zabrinutom, tužnom. Ja sam protiv. Ako su u cijelom 20. stoljeću mogli bez ironičnika, a ironije im sigurno nije manjkalo, možemo i mi. Uostalom, postojećim jezičnim sredstvima naznačiti ironiju, ljutnju, nježnost ili nešto drugo što probija iz iskaza samo po sebi predstavlja umjetnički izazov.

Meni povremeno zatreba posebni znak kada želim prikazati šutnju u dijaloškoj replici. Do sada sam stavljao trotočku, čini se da funkcionira.

– Gdje je revolver?
– ...
– Odgovori, huljo!

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Svako poglavlje prerađujem najmanje tri puta, a ponekad i dvoznamenkasti broj puta. Zadnji ili predzadnji prolaz kroz poglavlje je čitanje naglas. Ne mislim da govoreni i pisani jezik trebaju biti jednaki, ali ipak tražim tekst koji bi dobro i lako prelazio kroz usta, koji ne bi bio preartificijelan za glasno čitanje.

Potencijalni čitatelj je uvijek u primisli. Zanimljivo je to. Pišeš fikciju, pri čemu ti druga fikcija biva motivatorom. Ili korektivom. Ili smetalom. On je nekakav nedefiniran entitet (samo povremeno sličan nekome do koga mi je stalo ili kome želim nešto reći) koji proviri preko ramena i šapne: daj se nemoj preseravati. Ili: ovo ti nije uvjerljivo. Ili: ovo je trivijalno. Ili: odustani. A jedino što meni preostaje je napisati rečenicu kojom ću mu začepiti bezobraznu labrt.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Siguran sam da se mogu definirati osnovna obilježja mog stila, ali ne bih rekao da sva proizlaze iz neke autorske strategije. Dio toga pripada, čini mi se, nesvjesnom. Većina toga mi se u smislu stila „dogodi” kad počinjem dobro razumijevati priču na kojoj radim i tu gravitaciju kojom neki lik pada prema završetku priče. Kada se to dogodi, čujem jasan i distinktivan glas pripovjedača i/ili lika, i tek tada mogu reći da dobro shvaćam što sam i zašto htio napisati. Zapravo bih u idealnom slučaju volio za svaku novu priču na kojoj radim doći do te faze, a to bi značilo i da mi se stil iz priče u priču, barem jednim dijelom, mijenja. Prema tome, ipak ne gledam na stil kao na svoj autorski potpis. Stil je ono što izađe iz jezika kada se doista predam priči.

Luko Paljetak

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne koristim jezične priručnike. Pravopisa ima previše, često su kontradiktorni i zbunjujući u svojim odredbama. Svaki bi pisac morao imati izgrađen sustav usklađen s normama standardnoga jezika, gramatike i pravopisa s jedne strane, i vlastitim načinom pisanja s druge, pri čemu standardna razina jest samo jedna od mogućih kojim se pisac može ali i ne mora služiti u svome djelu, ovisno o vrsti djela i građi koju u njemu želi uobličiti, te o svim onim nepredvidivim okolnostima što ih nameće samo djelo u procesu nastajanja, kada se otkriva i kao neovisno „strastveno” biće spremno na neprestane konfrontacije i kompromisne nagodbe s autorom.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Način pisanja teksta i organizacija različitih potrebnih normi ovisi, barem kod mene, o vrsti teksta i mijenja se, prilagođava: to je suodnos – suparništvo dviju sloboda. Lekturu svojih tekstova ne dopuštam, ako je to moguće. Kada je moram dopustiti, tražim uvid u tzv. supericu, tako da moja riječ bude zadnja, pri čemu uvijek treba nešto ostaviti na volju ćudljivom Titivillusu.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih uvodio nijedan novi interpunkcijski znak – ima ih dovoljno. Poneke radije ukidam – primjerice točku ili navodne znakove, velika slova i sl.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Kada pišem poeziju, volim je čitati sebi naglas. Prozu volim diktirati i tada ispravljati melodiju rečenice ili položaj riječi u njoj, pogotovo poziciju pomoćnih riječi, pridjeva, glagola ili njihovih oblika. Ne mislim na čitaoce jer ne znam tko će oni biti. Radije svoje stilske postupke prilagođavam – posebice u dramskim tekstovima – likovima jer tko bi i što bi oni trebali i htjeli biti znam ja, i znaju oni.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Nije mi do takva opisa. Što se pak tiče stila i njegovih mijena, dopustite mi da vam odgovorim jednim stihom Pabla Nerude: „Ista noć odijeva bjelinom ista stabla, / mi, oni od jučer, nismo više isti...”

Jurica Pavičić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne. Jedini alat koji koristim je neizbježni „spell-checker” u mom programu za obradu teksta. On mi je nužan zato što kao novinar često pišem u žurbi, pa me upozorava na tipfelere. Taj alat ujedno mi je sasvim dovoljan za rijetke jezične nedoumice koje imam. Budući da sam ikavac, te se nedoumice manje-više svode na specifične finese „jata” pri sklanjanju, gradaciji ili promjeni glagolskih vremena.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Ja sam i novinar i pisac, a novinarstvo i književnost – kad je lektura po srijedi – imaju različite profesionalne protokole. U novinarstvu, lektura je obavezna faza posla, a lektor ima ovlasti intervenirati u tekst bez pitanja. S obzirom na to da sam iskusan i ugledniji novinar, lektori me u novinama za kojem pišem – međutim – ipak nazovu i konzultiraju se ako nešto u mom tekstu drže pogrešnim. Također, lektore u novinama za koje pišem navikao sam na neke specifičnosti mog jezika, ponajprije učestalo korištenje regionalnog vokabulara.

Kad objavljujem knjigu, najčešće se s urednikom dogovorim da lektor intervencije ne unosi u tekst, nego da ih unese kao komentare u word dokument. Tada ja lektorske intervencije unosim u tekst – jednu po jednu, pri čemu većinu prihvatim, ali ne nužno i sve. Taj način rada je sporiji, iziskuje jednu „ruku” redakture više, ali na taj način zadržavam punu kontrolu nad tekstom.

Lektorska praksa u Hrvatskoj jako se razlikuje – razlikuje se u novinama i u izdavaštvu, u fikciji i nefikciji, pa na koncu i od lektora do lektora. Nailazio sam na knjiške lektore koji su imali vrlo čvrstu, dogmatsku ideju što je „ispravan” stil. Rezultat bi bio da bi različiti tekstovi koje bi lektorirali ostavljali dojam da ih je napisao isti čovjek (jer i jest – naime, sam lektor).

Što se tiče odnosa prema normi i autorskog odstupanja od norme, meni je kao autoru osobno najvažnija sloboda korištenja leksika koji se do nedavno nije držao dijelom standardne norme, nego se poimao kao dijalektalan. Kao čakavac iz srednje Dalmacije, odrastao sam u nečem što je faktički bilo bilingvalno sociolingvističko okruženje, u kojem su predmeti iz svakodnevnog života – od hrane, namirnica, preko kućnih rekvizita i pokućstva – imali jedne nazive kod kuće, a druge u školi i u tekstovima. Takva bilingvalna situacija tjerala me da kad pišem o svakodnevnom životu pišem na jeziku koji nije moj. Danas srećom nije tako. Sretan sam što pripadam generaciji novinara i pisaca koja je rasturila opresivnu štokavsku dominaciju, te što danas mogu u novinskom članku napisati riječi koje bi mi osamdesetih ili devedesetih novinski lektori promijenili kao „neknjiževne” – od škvera do postole, od lavela do pitara, i od lancuna do karote. To je velika jezična pobjeda koju su pisci moje generacije izvojevali nad filolozima, a slobodno jezično tržište nad ideologijom.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Taj ironičnik je potreban samo ljudima koji imaju Aspergerov sindrom, pa ne shvaćaju ironiju bez interpunkcijskog znaka. Ne vidim potrebe za uvođenjem novih interpunkcijskih znakova, ali spadam u rijetku manjinu koja ustrajno tupi kako bi u hrvatskom konačno trebalo ukinuti razlikovanje č i ć. U današnjim hrvatskim političkim granicama premali je broj regija i govornika koji to razlikovanje stvarno osjećaju, te nema svrhe da se sve ostale s tim maltretira, a učenike i jezične praktičare traumatizira nečim što niti čuju, niti izgovaraju. Osobno nikad ne griješim kad su č i ć u pitanju, ali to je samo zato što sam do kraja osnovne škole naučio sve riječi gdje se pojavljuju napamet, kao trenirani majmun. Inače, razliku između č i ć nisam kadar niti izgovoriti, niti razlikovati kad je čujem.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Nikad ne čitam tekst naglas, ali neki put rečenicu sričem u sebi, da bih joj osjetio ritam i zvučnost. Ako mi se čini ritmički kvrgava ili rogobatna, mijenjam je. Nije mi to najdraži dio pisanja – kudikamo se više veselim kompoziciji i fabuliranju – ali čovjek koji piše mora paziti na rečenicu.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Kako idem stariji, prozne tekstove pišem kraćim rečenicama i kraćim pasusima. Više koristim lokalizme i regionalizme, a na razini leksika (ne gramatike) se udaljavam od štokavskog standarda. Također, s vremenom sam promijenio odnos prema dijalogu, od grafičkog do stilskog. Uglavnom, stil mi se mijenjao, mislim – nabolje.

Također, stil kojim pišem književnost i stil kojim pišem novinarstvo mi nisu isti, a po meni ni ne smiju biti. U novinarstvu, glas koji dominira je moj glas, u književnosti se on mora izgubiti i postati glas onog čiju pripovjednu perspektivu poprimam. Mislim da je kod nekih mojih ranijih proza najveća greška bila što sam ih pisao autoritativnim, objašnjavalačkim glasom koji je svojstven novinarstvu.

Sanja Pilić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Zapravo, više ne. Imam ih, ali ne koristim. Završim na Googleu, ako mi nešto nije jasno.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da, u svakom slučaju dijelom kreacije. Naravno, dopuštam lekturu tekstova. Ali lektori danas nisu kao što su nekad bili. Znali su se dosjetiti kakve riječi, koju bih ja već zaboravila, pa je uklopiti u tekst. Bili su kreativniji. Iako, uvijek ima i činovničkih lektora, koji počesto, kako se mijenja politika, usvajaju nove fraze. Sjećam se kako su knjigu pod naslovom The Giving Tree koja je u nas bila prevedena s Dobro drvo ili Drvo ima srce u časopisu „Modra lasta” preveli kao Samoprijegorno drvo. Skoro sam pala u nesvijest od užasa. Isto tako, u jednom periodu su moje Neću, promijenili u Ne ću. Zvučalo je glupo i arhaično, jer tekst je bio izuzetno moderan i živ.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne bih baš podučavala čitatelja što je ironija. Jer to i nije neki čitatelj. Odnosno osoba očito nema smisao za humor, za nijanse, za odmak u načinu razmišljanja, neku vrst nadrealnosti, pa joj ni takvo označavanje neće pomoći, a tekst će zazvučati glupavo. To je kao objašnjavanje vica osobi koja ga nije shvatila.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas ono što sam napisala i vrlo malo toga mijenjam nakon čitanja. Uvijek imam pred sobom publiku kojoj se obraćam i znam da će razumjeti moje stilske izbore i postupke.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Glavna obilježja mog stila su sažetost, jednostavnost, ironičnost, tečnost i mada je protočan, teško ga je oponašati. Mislim da imam smisao za ritam. Pogotovo u pjesmama. Nekoć je bio bogatiji, puniji jer sam pisala takvu vrst priča, bez ironijskog odmaka, pa su rečenice bile zgusnutije, bogatije, s ponekim arhaizmom. Kako sam se rješavala „svjetske boli” tako su se i rečenice mijenjale. Volim izmišljati nove riječi, igrati se s njima. Volim humor ugrađivati u tekst.

Marko Pogačar

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Iako se ne smatram ni približno savršeno pismenim – štoviše, neke segmente pravopisa nisam nikad dokraja svladao – pri pisanju ne koristim taj tip normativnoga jezičnog oslonca. Glavni razlog je što me pravopisna „pismenost” teksta, njegova korespondencija s trenutno važećom hegemonijski proglašenom normom, gotovo uopće ne zanima. Jezik koristim prema vlastitom osjećaju za isti, u svrhu stvaranja što je za mene u tom trenutku moguće književno uspjelijeg teksta. Kada je riječ o književnom tekstu, zanima me gotovo isključivo „književna pismenost” potonjeg. Na normativni pravopis, ipak, nisam potpuno neosjetljiv – što smatram uglavnom posljedicom navike te formiranjem kroz standardni obrazovni sustav. Donekle pazim i trudim se izbjeći „krupne” pravopisne „pogreške” – otprilike one koje bi meni samome smetale u tuđim tekstovima (ukoliko, naravno, iste nisu pretvorene u stilem ili instrumentalizirane kao književni postupak). Općenito, zalažem se za neki vid „minimalne normativnosti”, glavni kriterij za koju bi, vjerojatno, bila semantička preciznost.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Ne mislim da sam razvio neki specifični pravopisni idiolekt koji bi tvorio koherentan, stilski obilježen sustav. Služim se skoro isključivo nekom približnom varijantom standardnog jezika, ili, vjerojatno preciznije, ne nužno koherentnom kombinacijom različitih standardizacija od, otprilike, '45. godine naovamo. U tom smislu dopuštam, uglavnom i inzistiram na lekturi svojih tekstova. Tu lekturu, međutim, pažljivo pratim, i obično odbijem barem polovinu do dvije trećine lektorskih unosa, jer ih smatram suvišnim, nerijetko i za stilski i općenito književni aspekt teksta štetnim, mjestimice i katastrofalno promašenim. S druge strane nerijetko se intencionalno prilično proizvoljno služim na primjer interpunkcijom, u svrhu ritmičke organizacije teksta, blagih promjena tekstualnih registara i sl.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Bio bih apsolutno i kategorički protiv ironičnika, jer vjerujem da bi isti kastrirao i u bitnom uništio jednu od meni najzanimljivijih i najdražih figura, u mnogome otupio njezinu oštrinu, radikalno ugrozio njezin subverzivni potencijal. Ironija uz ironičnik bila bi samo blijeda sjena ironije. „Ironičnik” je, čini se, sjajan primjer toga kao višak normativnosti hegemonijski zatire i uništava jezik. Ne čini mi se slučajnim da se ova disciplina pokušala vježbati upravo na ironiji. Nemam prijedloga za interpunkcijski znak, čini mi se da postojeći pružaju sasvim odgovarajuću podršku. Predložio bih, ipak, jedan drugi znak, odnosno način bilježenja: da sam diktator, prvi akt moje jezične politike bio bi ukidanje znakova č i ć u standardnom jeziku, te njihovo bilježenje kao jedinstvenog c s ravnom crtom nad znakom. Današnji način bilježenja smatram nepotrebno kompliciranim, konfuznim, uvelike nepravednim prema govornicima s različitom dijalektalnom pozadinom i sl. Uvjeren sam da bi nam pisani život bio lakši, a da bi upotrebna, standardna i dijalektalna govorna praksa ostala točno onakvom kakva je i danas.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Pjesničke tekstove čitam naglas, i ponekad interveniram u njih nakon glasnih čitanja. Uglavnom je riječ o interpunkciji, grafičkoj organizaciji teksta, manjim redukcijama i slično. Prozne tekstove ne čitam naglas, jer sam lijen. A i čini mi se da tako nešto nije presudno za konačnu organizaciju „prosječnog” proznog teksta. O čitatelju, mimo onoga implicitnog, razmišljam uglavnom u sferi bazične transparentnosti/razumljivosti teksta/postupka.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ako postoji nešto kao moj stil (radije bih u ovom kontekstu koristio moguće upravo sintagmu „autorski potpis”), on se vjerojatno sastoji u kombinaciji ponešto preopterećenog, stilemski obilježenog jezika koji balansira na rubu „aleksandrijskog”, prijeti da bude zagušen artificijelnošću i figuralnošću, i jednostavnog, lakonskog izraza koji nastoji izbjeći snažniju stilsku obilježenost, ekonomizirati jezikom, sažimati. Čini mi se da su se u različitim vremenima i različitim knjigama, bez obzira na rodove i žanrove, ove dvije tendencije ispreplitale na različite načine i izmjenjivale dominante. Neke kombinacije bile su, čini mi se, sretnije, neke su se pokazale rubno funkcionalnim.

Edo Popović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Pri pisanju koristim samo Rječnik hrvatskoga jezika Vladimira Anića. Kako (još) ne posjedujem rječnik sinonima, za Anićevim rječnikom posegnem u potrazi za prikladnijom riječi od one koju sam napisao, a osjećam da nije prava.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Način pisanja i pravopisna organizacija teksta i jesu dio kreacije; dobrog pisca odaje njegov tekst, a ne potpis. Dopuštam lekturu svojih tekstova. Pritom lektorske zahvate prihvaćam više kao mjeru opreza (više očiju bolje vidi), kao sugestiju; neke uvažim, neke ne. Umjetnička proza onkraj je dosljednog pridržavanja pravopisnih i gramatičkih zavrzlama. Uostalom, lingvisti bi ponekad trebali slijediti pisce.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ironija se mora iščitati iz rečenice, ili iz konteksta, a ako je nema, ne pomaže nikakav interpunkcijski znak. S tim u vezi i upitnik i uskličnik su suvišni. Ne vidim, dakle, neki poseban razlog za uvođenje novih interpunkcijskih znakova. Počnemo li s ironičnikom, vrlo brzo ćemo doći do tužnika, plačnika, bijesnika, smiješnika... Kao da trend diktiraju Facebookovi emotikoni.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam naglas napisano, ali čitam, čitam, i opet čitam, sve dok mi se ne smuči od vlastitog teksta. Pritom mijenjam ono što mi se ne čini dobrim, sve dok ne osjetim kako je to blizu onome što bi se moglo nazvati dobrim. Ili dok mi se ne smuči. O čitatelju ne razmišljam. Ne pišem s namjerom da izazovem nekakve učinke kod čitatelja, da ih šokiram, zadivim, raznježim, razbjesnim, nasmijem... Ništa slično. Fraza o pisanju kao samotnom poslu poprilično je otrcana, ali bolju i originalniju još nisam čuo. U trenutku pisanja postoje samo pisac i tekst. Sve drugo dolazi kasnije.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Nisam razmišljao o tome, niti se osjećam pozvanim da govorim o vlastitom stilu. Jedna je književna kritičarka, mislim da je to bila Nataša Govedić, pišući o mojoj zbirci priča San žutih zmija, spomenula neinhibiran odnos prema jeziku i uporabu različitih jezičnih registara. Mislim da je to dobra skica glavnih obilježja mojeg stila. Stil jest prostor autorske originalnosti; pisci varijaju stare, davno ispričane priče, novost je jedino način na koji ih pričaju. A koliko se moj stil mijenjao? Danas u prozama manje koristim žargon ulice, jezik je smireniji. To ima veze s temama kojima se bavim u novijim prozama, ali i s godinama. Pretpostavljam.

Sven Popović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Tijekom samog pisanja ne koristim nikakve priručnike. Kad završim tekst, tj. fragment, odlomak, što god, onda posegnem za pravopisom. Rječnik stranih riječi (Anić, Goldstein) i ispravi.me.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Smatram da su određeni momenti nezamjenjivi. Dakle, određeno odstupanje od norme si dozvoljavam i nazivam to vlastitim stilskim karakteristikama. Također, ponekad su mi neke „gramatičke ispravne konstrukcije” naprosto grafički ružne. Tipa, sa mnom. Odurno. Tako da pišem samnom.

Dopuštam lekturu, učim od svake lekture i smatram kako je lektura nužna. I da, ako učim iz svake lekture, onda i surađujem s lektorom oliti urednikom.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne, čak bih točku-zarez izbacio. Daj se odluči, jel' točka ili zarez.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Svaki završeni tekst, paragraf, fragment ili štoveć čitam naglas. Konstantno radim na tekstu i mislim da bi svaki pisac trebao mnogo vremena provesti uređujući vlastite tekstove. Čitanje naglas je iznimno bitno zbog ritma. Bez ritmičnosti nema (stilski) dobre proze. Neke ritmične nezgrapnosti nemoguće je ne primijetiti bez čitanja naglas.

Ne razmišljam o čitatelju, ali svejedno svaki tekst šaljem prijateljima i kolegama.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Nebo u kaljuži iznimno je lirski nabijena proza. Ti su tekstovi nastajali između moje 19. i 24. godine. Dakle, pjesnička rečenica, fragmentarnost, otvoreni krajevi, razigranost i slaba struktura. U sljedećem rukopisu će struktura biti mnogo čvršća, rečenice koncentriranije. Stil mi se mijenjao, iako ne možemo govoriti o nekom opusu, barem ne zasad. Volio bih vjerovati da mi je proza sad manje narcisoidna, ako se mogu tako izraziti.

Mnogo je polifoničnija nego u prvoj zbirci i jako me veseli preboljeti te neke dječje bolesti.

Stil je svakako prostor autorske originalnosti. Jebeš pisca čiji stil ne prepoznaješ.

Evelina Rudan

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Gramatike, pravopise i savjetnike koristim već po prirodi struke. Čitam ih ne samo kao upotrebno štivo, već i kao štivo po sebi. Osim toga, volim čitati dobro napisane gramatike. Postoji određeni užitak u toj štedroj vjeri u mogućnost dobre opisivosti. U logičnom poslagivanju i u naporu da se izmicivost jezika pokuša utjerati u suvisli red. Jedino mi u rječnicima, koje isto rado čitam, nedostaje još jedan stupac. Taj bi stupac izlazio iz svih pristojnih leksikografskih okvira i bio bi zapravo upotrebljiv samo još pokojoj filološkoj lujki poput mene. U njemu bi autor ili autorica ispisivali vlastiti odnos s konkretnom riječi (za one riječi za koje ga imaju većoj mjeri), kako je čuju, u kojoj im je boji, kad su se njom prvi put sreli i što im je značila. Svako malo bi u tom stupcu bile praznine jer ne možeš baš sa svim riječima imati osobni odnos, ali one s kojima imaju, njih bi položili pred oči nemirna štioca i takve štilice. Poneki je leksikograf, barem mislim, iskusio tu potrebu pa onda ispisivao kakav neobični glosar. No, češće me takvim odnosom razvesele pisci kad njime implicitno ili eksplicitno optoče neki tekst.

Osim toga, postojanje pravila (uvidnih u gramatikama i poludogovorenih u pravopisima) omogućuje njihovo iznevjeravanje. I pospješuje užitak u tom iznevjeravanju. Ne možeš iznevjeriti neko pravilo ako tog pravila nema. Ili ako ne znaš da postoji. Nikad sjajni Slamnigov ‘prepoizodnosijahu’ ne bi bio toliko sjajan da takav glagol doista i postoji i da ne krši uzusnu i službenu normu. Zapravo ne bi ga ni bilo. Tako da kad ljudi jamraju nad pravilima, ne mogu si pomoći, meni uvijek, barem iznutra, bježi lagani podsmijeh. Ne čini me to naročito dobrom čovječicom, ali prilično je izvjesno da me čini dobrom čitateljicom.

S druge strane za jedan dio svog pisanja, čak i da hoću, ne mogu koristiti ni gramatike, ni savjetnike, ni pravopise. Jer kad pišeš i na čakavskom, onda si na brisanom prostoru. Naime, nenormirani jezici nemaju pravopisa, nemaju službene norme i ne proizvode savjetnike. Ono čega se možeš držati i čemu se možeš opirati jest zapravo samo uzusna norma nekog govora. Kršenju tog uzusa utjecala sam se iz stilskih razloga kad god mi je to bilo potrebno. Najčešće na leksemskoj razini. Kad riječ posudiš iz nekog jezika ili govora, ne umanjuješ iznos jeziku (govoru) od kojeg si posudila; ako to učiniš dobro, iznos si, zapravo, povećala. Barem sam takve alibije iznosila onim svojim čitateljima koji su znali prigovoriti „da otrok govore Bezaki, a ne mi.” U te sitne razlike, u te namjerne posudbe katkad su upisane i neke puno šire priče. No u čakavskom, kao i drugim nestandardiziranim jezicima, nevolja je to što će taj tip leksemskog ili nekog drugog kršenja uzusne norme prepoznati samo mali broj čitatelja, dakle oni koji znaju kakva je uzusna norma konkretnoga govora. Ostali mogu vidjeti da ta riječ dobro stoji u stihu, ali onaj jedan korak koji je poduzet do tog stajanja, bit će im uglavnom neprovidan. Kad čitam druge pjesme na čakavskom, ono što me veseli jest i to što te sitne, namjerne pomake mogu očitati i bude tako zakratko kao da su tu samo za mene i još dvoje-troje njih. Kao da pjesma osim onog sloja koji će vidjeti i svi drugi, ima još i neki sitni kôd koji čeka na otključavanje tih par nas.

Doduše, vrijeme je ujedno i ono koje zaključava i taloži, osigurava oneobičavanje i onoga što u trenutku pisanja (i slaganja, ako se vratimo najdaljim usmenim izvorima) nije bilo mišljeno, ali to je unekoliko drukčiji proces i o njemu se lijepo i opširno može vidjeti kod Borgesa u Tom umijeću stiha.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

U poeziji, drukčije nije ni moguće, barem mi se tako čini, nego i svoj načina pisanja i pravopisnu organizaciju teksta, smatrati ničim zamjenjivim dijelom kreacije. Dobar lektor ili lektorica, uočit će ‘tipfeleranje’. Međutim, ako se njima ili uredniku/urednici učini da nešto jest sporno i izvan ‘zatipkivanja’, možemo o tome razgovarati, ne mislim da mi se nijedna nenamjerna pogreška ne može potkrasti, ali radije bih ipak da provjere je li mi se potkralo ili je namjerno i sa svrhom tu. Za tekstove koji su znanstvenog ili publicističkog tipa (za koje nisam sigurna ulaze li u ovu kategoriju) ne samo da dopuštam nego žudim za tim da odgovornost zadnjeg čitanja prebacim na dobrog/dobru lektora, lektoricu i urednika, urednicu. Iz najmanje tri razloga: prvo vidjet će i moje tipfelere koje ja vrlo vjerojatno neću jer čitam riječ onako kako mislim da je napisana, a ne onako kako stvarno jest (u tuđim tekstovima vidim), drugo: zato što ako njemu/njoj nešto nije jasno, velika je vjerojatnost da neće biti ni čitatelju i treći je razlog onaj koji ponekad imaju glumci ili glumice koji nikad ne gledaju film u kojem su netom glumili. Tako ja najradije ne bih čitala zadnju verziju svog teksta jer me to čini anksioznom i vjerojatno ću odugovlačiti sa slanjem. Kad se tekstu budem vratila par godina kasnije, jer je objavljen i ja nemam ništa više s njim i mogu ga čitati kao strankinja, vrlo ću vjerojatno pomisliti: „Pih, mogla sam i ranije poslati.” Dakle, urednici i lektori koji se bave i otimačinom tekstova od anksioznih autorica u mom su svijetu dobrodošli, katkad ako imate sreće i prijateljice izvrsne filologinje, onda one obave tu otmicu.

Međutim, da bi mi netko ‘prčkao’ po tekstu, moram najprije imati visoko povjerenje u tog nekog, znati kako on ili ona inače pišu i nekako vjerovati da ‘kuže stvari’. I da će prepoznati gdje sam stvarno zaribala pa će me upozoriti, a gdje sam namjerno iznevjerila i da to ima nekog smisla čak i u znanstvenom tekstu, a poželjno je i da ih to iznevjeravanje razveseli. I važno je da mogu preživjeti moje neologizme jer izvjesno je da ta riječ točnije opisuje ono što želim opisati od one koja postoji u rječniku, inače je ne bih ni bila preoblikovala. Ali i da me nježno upozore, ako baš neumjereno zapilim s vlastitim tvorenicama.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Kad zapisujem usmene priče, tad mi nedostaje čitava skala znakova, a i ironičnik bi izvrsno došao. Postoje načini na koje možete tome doskočiti i ovako (opisima, fusnotama i slično), ali pisani tekst mnogo toga iz usmene komunikacije ‘neuspješno’ prevodi. Taj osjećaj nedostajanja u prenošenju usmene komunikacije u pisanu, u elektroničkoj komunikaciji prepoznat je upravo u proširivanju skale emotikona, što ujedno svjedoči o tome da smo mi, s upotrebom elektroničkog komuniciranja, bliži usmenoj nego pisanoj kulturi.

No, u poeziji, esejima i drugim tekstovima nekako mi dostaju i ovi znakovi koje imamo. Jedino što moj osjećaj za jezik, ako se na to mogu pozvati, uključuje nešto više stanki nego što ih pravopisi propisuju, tako npr. neke tekstne konektore uvijek osjećam kao one ispred kojih stanem i udahnem i onda nastavim pa sam ih sklona odijeliti zarezom čak i tamo gdje ga pravopisci ne predviđaju. Osim toga, barem jednim dijelom, naše su rečenice, njihovo oblikovanje, dio načina na koji nam funkcionira cijeli vegetativni sustav. Moj je digresivan i zastajkujući, ali nedovoljno da bude odrješita točka, a ipak dovoljno da bude, manje siguran i manje apodiktičan, zarez. I, kao što je vidljivo, sklon umecima. Razgovorljiv i svadljiv sam sa sobom i unutar rečenice.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne samo da čitam naglas nakon što napišem tekst, nego ga često izgovaram i dok ga zapisujem. Ako ritam, ton i riječ nemaju točno određeni tip podudarnosti koji tražim, tad odustanem i nastavim kasnije. Riječi su, posebno za poeziju (ali i za dobru prozu), prije zvuk pa tek onda značenje (iako se primaju istodobno). Dakle, gotovo nikad riječi u pjesmi ne upotrebljavam samo zbog njihova značenja nego i zbog zvuka. Zapravo zvuk mi je važniji. A taj zvuk onda upošljava i sva druga osjetila pa čak dijelom i vid. Dakle, riječi mi imaju i ton, i okus, i opip, i boju. Iskušavam glasove jesu li dovoljno kotrljajući na mjestu na kojem mi to treba, klize li glatko tamo gdje treba, osiguravaju li hrapavost tamo gdje bi to značilo. I nadam se, uvijek se nadam da će to neki zamišljeni idealni čitatelj čuti. Ponekad to izravno i tematiziram u pjesmama tu materijalnost glasova, a sve u nadi tog prizivanja i dozivanja.

Boja je dvostruka i kad pišem i kad čitam. Na jednoj je razini ona boja koju glasovi prirodno proizvode i provjeriva je određenim objektivnim mjerilima i snimačima. Na drugoj razini riječ je i o individualnoj boji, onu koju vidim i čujem kao sinestetičarka. Pa kad biram riječ koja će ući u neki tekst, biram je, možda više intuitivno i po boji koju glasovi u njezinu sastavu izazivaju. Prva spomenuta razina vidljiva je, čujna i razloživa, ali druga nije dohvatljiva analitičkim alatima koje imamo na raspolaganju jer je vrlo individualna. Ono čemu se mogu nadati to je da će se ta sinergija nekako prepoznati, ako se i jasan put dolaženja ne može uvijek razaznati.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Malo samoj sebi zvučim pretenciozno govoreći o „književnom opusu”. Ali ono što sam pisala, bilo je nekako obilježeno zvukom (vidi gore) i sviješću da riječi imaju svoju povijest: čitalačku, intelektualnu, emocionalnu; povijest koju u boljem slučaju mogu podijeliti barem sa zamišljenim idealnim čitateljem ili čitateljicom. Ili vrlo stvarnim prevoditeljima kao što je bilo u nedavnom slučaju Gorana Čolakhodžića i Adriana Oproiua.

Sa stilom ozbiljno računam i kad pišem, i kad čitam, i kad slušam druge kako pripovijedaju. Posve mi je svejedno kakvim se važnim temama neki autor ili autorica bave, ako mi riječ koju su izabrali, poredak riječi, način na koji se stvari odvijaju između rečenica ne izmamljuju osmijeh i ne proizvode tiho unutarnje veselje. Pa čak i potrebu pisanja.

Zato mi je to bitno i kad sama pišem, jer prvi je zadatak onoga tko piše da zadovolji barem svog prvog čitatelja ili čitateljicu koji je on sam ili sama. Hm, vrlo sam rodno gramatički osviještena u ovom dijelu teksta, što sam bila i kad su rijetke bile pa ću to uskoro morati promijeniti. To isto ulazi u prostor autorskog potpisa, to da se ne čini ono što je očekujuće. Ni kad su u pitanju teme, ni kad su u pitanju sintaktički i morfološki izbori, ni kad je u pitanju u novije vrijeme nešto rasprostranjeniji stav da je važnija tema i angažman s njom povezan. S druge strane, jednako je važno da taj trud (ponekad i intuitivan) ne bude vidljiv otprve. Da tekst ne vrišti izdaleka, gledaj me kako sam dobro sašiven. I gledaj samo u šavove. Nego da je finalni proizvod nekako neodvojiv od tih šavova. Pritom su mi draži tekstovi u kojima ima nešto funkcionalne rašpavosti, određeni izboji rasklimanosti (koju ionako ne bi čovjek primijetio ako ostalo ne funkcionira), nešto krvi i mesa, udaha i izdaha, te koja piše i diše.

I na koncu, stil je uvijek puno više izraz stanja duha u kojem pišem, nego stanja teme o kojoj želim pisati.

Olja Savičević Ivančević

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ranije sam češće koristila jezične priručnike, posjedujem više pravopisa i gramatika, ali danas, kao profesorica hrvatskog jezika i književnosti, oslanjam se na stečeno znanje. Većina dostupnih pravopisa i gramatika hrvatskog jezika je dobra ako ih znamo koristiti, a to između ostalog znači i da se neka pravila, uz uvjet da su usvojena, mogu shvatiti kao savjeti, proširivati, varirati, odbacivati i mijenjati kroz tekst. Često koristim rječnike i aplikacije na stranim jezicima kako bih provjerila gramatičku ili pravopisnu točnost.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Dvije ili tri glave su pametnije od jedne, autorica može previdjeti greške prilikom čitanja teksta, jer smo prilikom pisanja koncentrirani na proces stvaranja, zato lekturu smatram nužnom, ali u tijesnoj suradnji s lektorom i urednikom i dogovorom oko svake promjene. To je važno zbog specifične jezične organizacije mojih tekstova, zbog sintakse koja je katkad namjerno „nepravilna” kako bi bila bliža govornom jeziku te korištenja žargona, dijalekta, slenga... čija se pravila ne podudaraju sa standardom.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nije na odmet biti pažljiva s interpunkcijom, o čemu svjedoče, recimo, emotikoni koji interpunkciju u pismenoj komunikaciji zamjenjuju ili nadopunjavaju, pa se emocija u „brzoj” izmjeni informacija iskazuje ikonicama, a ne interpunkcijskim znakovima i riječima. Poznato je da postoji više emocionalnih stanja negoli pojmova koji ih opisuju, a ikonice pokušavaju zamijeniti i sintetizirati čitav niz riječi i rečenica, što nije moguće. Tu, na primjer, više nema mjesta ironiji, kao ni nekim drugim suptilnim načinima izražavanja, jer se ona u takvoj doslovnoj, a nepreciznoj instant komunikaciji, dokida. Mislim da bi slično bilo s ironičnikom, dogodio bi se paradoks. Ironičnik bi ukinuo ironiju.

Kao pjesnikinja, bliža sam praksi reduciranja interpunkcije na nužne znakove, a pobornica preciznog izraza riječima. Što se meni omiljenih znakova tiče: nužan je zarez, praktična točka-zarez, a zagrade mogu imati visoku stilsku vrijednost. Katkad mi se čini da bih s ova tri znaka, i pokoju točku, mogla napisati roman, za zbirku poezije potrebno je i manje, naravno. Ipak, treba voditi računa i o komunikativnosti takvog teksta koju interpunkcija olakšava.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Rijetko čitam na glas, ali uvijek čitam u sebi na način da osjetim kako tekst zvuči, jer ritam teksta mi je važan, svejedno je li riječ o poeziji ili o prozi, i na razini rečenice i na razini strukture djela.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Počela sam pisati i objavljivati rano, tako da na samom početku, u tim adolescentskim zbirkama, nije moglo biti govora o stilu, već o igri oponašanja. Kao dijete koje je voljelo čitati, razvila sam jedan manirizam, oponašanje stila omiljenih pisaca što se i kasnije očitovalo kroz poigravanja žanrovima, oponašanjima različitih stilova govora ili pisma, kroz heteronim ili govor „iz lika” u prvom licu. Ipak, nadam se da je i moj autorski rukopis s godinama postao čvršći, samosvojan i autentičan, jer je upravo originalan glas ono prvo po čemu prepoznajemo i razlikujemo spisateljicu i pisca od ljudi koji pišu.

Kao glavna obilježja svog stila navela bih poetičnost, suvremeni jezik, fluentnost u žanrovima, humor i angažman.

Jezik je polje djelovanja i glavni alat pisca i ako se vješto koristi može biti raster kroz koji se (pro)vidi svijet, zato mi žanrovske matrice služe ponajviše kao gotove narativne strukture, kućišta za jezik, a knjige za transmisiju emocija kroz ono nevidljivo u riječima – poeziju.

Baš zbog toga što je stvaran, taj jezik je angažiran, moje knjige su angažirane i izravno, u najužem smislu. Uglavnom svjedoče o posljedicama patrijarhata i kapitalizma ili rata na ljudsku intimu, privatne živote, obiteljske i ljubavne odnose.

Bekim Sejranović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Ne koristim se prilikom samog pisanja, ali kada tekst iznova čitam i kad radim na njemu, uglavnom krateći ga i izbacujući suvišne riječi, rečenice, pa i čitava poglavlja, ponekad se „konzultiram” s rječnikom.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Jezik kojim pišem pisati je poput rukopisa, to je moj potpis, jedinstven poput otiska prsta ili genoma. Naravno da dopuštam lekturu, ali se ponekad, iako prilično rijetko, ne slažem s lektorom. Mislim da jezik ne treba biti sputavajući, već oslobađajući. Danas, posebice na hrvatskom jezičnom području, imate ljude koje je strah ili sram govoriti ili pisati onako kako su čitav život govorili ili pisali. Zašto? Zato jer im netko kaže ovo je „pravilno”, a drugo ne. Tko je ta osoba koja odlučuje što je pravilno? I tko kontrolira njega, tog kontrolora „pravilnosti”. Jezik prije svega mora imati temelj u stvarnom govoru ljudi. Jezik prima i odbija, i treba mu dati prostora i vremena. Zašto i jedno i drugo ne bi bilo „pravilno”? Mogu li ja kao književnik, prevoditelj, pa i lingvist, primjerice ustvrditi kako je imenica „splav” muškog roda, jer sam je odvijek upotrebljavao i doživljavao kao takvu. Recite mi jedan logičan razlog zašto bi imenica „splav” bila ženskog roda? Zašto su mrav, udav, brav, zaborav, muškog roda, a splav ženskoga? Na slovenskom je riječ splav muškog roda, no znači nešto sasvim drugo – abortus. I zato sam imenicu „splav” u romanu Tvoj sin Hucklberry Finn namjerno koristio kao da je muškoga roda, odnosno ne ja, nego moj pripovjedač u prvom licu jednine, a i svi ostali likovi. Iako bi po kontrolorima „čistote” jezika to bilo nedopustivo, nepravilno, pogrešno. Ali ja osjećam da bi je tako koristio moj pripovjedač ujedno i glavni junak ili neki drugi od likova u istom romanu. Ne može lik s nadimkom Crnac, inače Bosanac, reći: Gdje je moja splav? Hoću reći kako dajem prednost živom jeziku, upotrebljavam riječi koje se mogu ili koje su se nekoć mogle čuti (ako je riječ o ankoronizmima) od živih ljudi. Pišem na hrvatskom standardu, ali zbog cijelog niza uzroka, koristim i turcizme, i germanizme i srbizme, i talijanizme itd... Uzmem ono što mi treba. A treba mi sve.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Prvi put čujem za „ironičnik” i čini mi se nekako zaglupljućim. Kao da napišete: – A sad ću napisati nešto smiješno, pa vas molim da se potrudite shvatiti koliko je to zapravo duhovito. Drugim riječima definitivno ne bih uveo znak za ironiju. Ona je ili jasna ili nije. Možda je shvatiš nekad kasnije. Možda nije usmjerena k tebi. Možda je razumije onaj tko je treba razumjeti. Netko je možda ni ne primijeti, tamo gdje sve pršti od nje, a vidi je u nečemu u čemu je apsolutno nema. Ili je razumiješ i prihvataš, ponekad naslutiš da nije to baš sve baš tako, autor se sprda i s nama i sa samim sobom, ali nisi baš siguran što je htio reći. Dešava se nerijetko da čitatelj u tekstu vidi nešto što autoru uopće nije bilo namjera ustvrditi, ili čak češće da ne vidi neke simbole ili ne ulovi žestoku ironiju za koju je autor bio siguran kako je jasna i većini ljudi razumljiva. Možda i griješim, ali jednom mi je palo na pamet kako je ironija jača što je manje ljudi razumije. Mišljenja sam da su ideje za „ironičnik” produkt suvremenog načina komunikacije putem sms-poruka ili FB-poruka, morate iza svake rečenice ubacivati „smajlije” iz straha da te netko ne bi krivo shvatio i uvrijedio se. Mislim i da je pisanje poruka, tvitanje i slično prilično loše utjecalo na jezik, pojednostavilo ga, izbrisalo nijanse, a o interpunkciji da i ne govorim. No, s druge strane ljudi puno više pišu, nego ranije. Svi pišu, ali čini se kao da nitko ne čita napisano. Ljudi kao da su postali opčinjeni električnim, uglavnom beskorisnim, spravicama, te počinju i razmišljati kao strojevi. Možda i griješim ali čini se, dakle, kako taj prijedlog o „ironičniku” ima svoje korijene, bar djelomice, u načinu moderne komunikacije koja je površna, jednostavna, monotono binarna ili crno-bijela i ne poznaje nešto stilski zahtjevnije i dublje poput ironije, a da ne govorim o autoironiji koju smatram najjačom stilskom figurom i glavnom odlikom svojih pripovjedača u svemu što sam do sada napisao. Autoironijom nadilaziš samog sebe. A vi mi sad kažete kako je netko pomislio kako je došlo vrijeme da će se morati naglasiti kad je nešto ironija, nešto sarkazam, a nešto obična prostačka psovka bez dubljeg smisla. A što ako je suština ironije upravo u tome što nikad nisi siguran u nju, možda njena srž upravo i jest ta dualnost. To je kao kad pričaš zgode i nezgode, kao kad pišeš u prvom licu i onda ponekad jamraš, kukaš, ali jedan stupanj, jednu jedva primjetnu nijansu prepatetično, ili precrno i morbidno, ili pak pretjerano veselo, uglavnom tako da se zapitaš da li se autor, odnos pripovjedač malo „šali”. Nisi siguran. Nije da nije, ali nije ni da nije. S druge strane možda ste i u pravu, jer ljudi takve nijanse sve manje shvaćaju. Ne znam je li to u našim krajevima već uzelo velikog maha, ali u ostatku Europe, posebice Skandinaviji, građani su ušli u epoku diktature političke korektnosti koja je blago rečeno, samo deklarativna, pa više ne smiješ ispričai nijedan dobar vic, jer bi njime odmah nekog „povrijedio”. Imamo gomile informacija, a zatucani smo i plitki poput spravica na kojima provodimo vrijeme lajkajući i ne lajkajući.

Zamislite da su u negdašnjim diktatorskim režimima pisci stavljali „ironičnik”. Što bi bilo s, hajdemo reći „nadrelističnim” romanom (iako je taj roman još mnogo toga) Majstor i Margarita? Gjde bi tu išao ironičnik? Preko cijelog romana? Netko nije uvijek spreman za ironiju, a netko, pogotovo autoritarna vlast, nikad. Za autoironiju, ponavljam to svjesno, mislim da je najuzvišenija stilska figura. Autoioronijom pobjeđujete same sebe. No, nije to ni lako, ni bezbolno. Morate biti nemilosrdni prema sami sebi. Ali duhovito, luckasto, pomjereno, začudno, ako je to više uopće moguće.

P.S. Postoje i ljudi koji preozbiljno shvaćaju život, pa tako i umjetnost i jezik, ljude koji imaju poriv za nekakvim „redom i urednošću”, uvijek budni i spremni ispraviti nekog tko koristi „pogrešne” riječi ili izraze, a još ako je srpska ili turcizam, sramota ljude reći da ih znaju. Germanizmi su više „poželjni”, pa i talijanizmi, dok turcizmi, rusizmi i arapske riječi koje su ušle u hrvatski jezik putem turskog i bosanskog kao da ne leže našem „europskom” uhu. Ja sam imao tu sreću da sam još kao dijete pokupio od bake i djeda starinski arhaični bosanski pun turcizama i lokalizama, a djelomice me je odredila i ta tipična bosanska darovitost za pripovjedanje s puno crnog humora i autoironije. Odrastao sam bez roditelja pa su me baka i djed posvuda vodili sa sobom. I onda odrasli sjede, jedu piju i pričaju a mi djeca se igramo. I slušamo, ako je interasantno. Takav način pripovjedanja je nekako živ, neposredan, nije artificijalan i suhoparan kakav danas imamo priliku čuti u medijima ili kazalištu, pa čak i filmu. Ljudi ne razumiju razliku između jezika i govora. Jezik je apstraktan sustav, standardiziran putem određenih normi oko kojih je napravljen konzensus. Govor je konkretna stvar, to je ono kako pričamo. Nitko ne priča standardnim jezikom jer on je apstraktni sustav, on je ideal kojemu se govornici ili službeni mediji pokušavaju približiti. No to ne mora biti tako, postoje i drugačije jezične tradicije. U Norveškoj, primjerice, čak niti spikeri na javnim, državnim, medijima ni ne pokšavaju pričati standardnim jezikom. Svak priča svojim dijalektom, (koji su brojni i raznoliki kao i u hrvatskom jeziku, uostalom) ali ako otoriš novine – tamo ćeš naći standard. Samo koji? Jer postoje dva službena standardna jezika. Jezik je oduvijek bio vezan uz političku moć, tako da je svaka nacija razvijala svoju jezičnu politiku. U hrvatskom, kao i u islandskom, recimo, još uvijek prevladava strategija jezičkog puritanizma, koja je za umjetnost ponekad monotona.

Osim bosasnkog koji mi je govor i jezik iz djetinjstva, preseljenjem u Rijeku sam u svoj govor upio urbani riječki govor (koji je hibrid čakavskog i standardnog hrvatskog), a uz njega i mnoštvo raznih varijanti čakavskog, pa i slovenskog. Znam poprilično talijanski, znam i portugalski, engleski, norveški, čitam danski, (teško ga razumijem u izgovoru, a švedski pak razumijem dok pričaju, ali teži mi je za čitati).

Dakle: Ništa ne bih uvodio, naprotiv ukidao bih neke stvari, pojednostavio bih i gramatiku i pravopis. To je trebalo učiniti još za vrijeme Ljudevita Gaja i „Iliraca”.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Nikada naglas, to mi je smiješno. To valjda radi još jedino Miro Gavran, po vlastitim riječima. Koliko će ljudi čitati taj tekt naglas? Nitko. Ja prozu ne mogu ni slušati niti je volim čitati naglas. Naravno da se sve mijenja, nakon svakog čitanja se nešto promijeni, djelo nastaje cijelo vrijeme, ono je poput putovanja, nikad ne znate gdje će vas priča odnijeti. No, kad završim s grubom verzijom, onda uglavnom kratim, kratim i kratim. Pa onda još malo skratim. Ne razmišljam o čitatelju osim o sebi. Ja sam čitatelj kojeg želim zadovoljiti. Naravno lijepo je kad te ljudi čitaju, a još ljepše kad te čitaju i shvaćaju. Mislim da se stil stvori vremenom, i ja, skromno smatram da sam ga do sada izgradio, da ima to nešto što bi čitatelju ukazalo na to da sam ja autor nekog teksta. No, čovjek se mijenja htio ne htio, ali i ostaje isti. To vam je kao s glazbom. Ako svirate punk, onda bude punk, ne možeš jednu ploču punk, drugu pop, treću tamburice, petu narodnjake. Ima ih naravno koji mogu i to. Ali ja sve i da hoću, a isprobao sam, ne mogu da pišem drugačije od onoga kako pišem. I smiješne su mi tvrdnje, koje sam bio čuo kako pišem uvijek jedan te isti roman, a onda će isti taj kritičar reći kako je prvi super, a drugi ne valja, a treći je smor i hoće da šokira, ali koga i čime danas da šokiram. Niti mi je to namjera. I ako je nešto isto (a tvrdi se da jeste iako postoje dokazi da ništa nije isto, pa tako ni moji romani, jednostavnom usporedbom se to može utvrditi – nisu isti. A i da su recimo isti, zašto je onda prvi dobar, a drugi loš a treći kvazi-šokantan – mislim ako su isti, a prvi je dobar onda su sva tri dobra. Moja je namjera samo ispričati priču, najjednostvnije moguće i realno najistinitije u datom trenu. A teme i motivi su i tako nešto što bira autora, a ne obratno.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Jest, odavno sam to napisao: nije toliko bitno o čemu se piše, već kako se piše. Ja sam počeo kao, u najboljem slučaju, daroviti autodidakt, koji je iz nekog razloga, uglavnom česte samoće, volio da čita. Čitao sam sve. I knjige za djecu i a odrasle, i stripove i enciklopedije i mitove i znanstvene knjige, bio sam dobar matematičar, mnogi su se iznenadili kada sam počeo pisati. Mislim da sam prošao čitav krug, od autodidakta, pa proučio i eksperimentirao s mnogim stilovima, to se najbolje vidi u djelu koje je nešto kao roman ili zbirka priča, svejedno, Sandale, koja je nastajala preko dvadeset i nešto godina. Prve priče ili poglavlja sam napisao s 19 godina a posljednje s 42–43. Ne možete biti originalni na silu, to je tako tužno kad vidiš da netko pokušava pisati „potpuno drugačije” od svih. No, da se ne lažemo i ja sam bio nadobudni mladi student koji je mislio promijeniti svijet glazbom, književnim djelovanjem ili čime već sve ne. I sad mislim to isto, samo nisam siguran da su samo knjige dostatne za takvo što, ali svakako su potrebne. Kao umjetnik jedino što trebate je napisati svoj život. Živeći ga. To je bio savjet koji je norveški pisac Hans Jaeger dao tada mladome i nepoznatom Edvardu Munchu. I on je to i učinio. Ali na način koji je najprije šokirao „stare majstore”, e da bi potom stekao svjetsku slavu. Nisu motivi bili ti koji su šokirali, nego njihova izvedba, način na koji je to naslikao.

Boris Senker

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Naravno da koristim. Rječnike i pravopis. Zašto? Pripadam naraštaju koji su ideologija i jezikoslovlje nekoliko puta preopismenjavali. Na kraju pučke škole uveden je Novosadski pravopis, pa na početku asistentskog rada na Komparatistici Londonski pravopis, pa sve što je poslije slijedilo. Ostavilo je to traga, ostala je trajna nesigurnost i ne može se bez priručnika.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Kako kad i kako što. Ne bih odustao od preopismenjavanja iz odgovora na prethodno pitanje, unatoč tomu što mi ga je računalni lovac na greške podcrtao crvenom valovitom crtom – taj nam lovac, uzgred rečeno, redovito podcrtava i postmodernu, i dekonstrukciju – ali bez ikakva bih pogovora pristao na zamjenu nepotrebne tuđice ili arhaizma u stručnom tekstu. Prihvaćam i prijedloge o promjeni poretka riječi, prosudi li lektor(ica) da je nezgrapan, da otežava razumijevanje. Ali, kad se i u stručnim tekstovima odlučim poigrati – rijetko, ali događa se – pa napišem, primjerice, rečenicu koja se razvuče preko cijele stranice, kažem: To je namjerno i to mi, molim, ne dirajte. Surađujem s ljudima koji skrbe oko mojih tekstova. Nisu mi neprijatelji, na istom smo poslu, isti nam je cilj.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Gombam se i s postojećim znakovima. Ne vapim za dodatnim.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Stručne tekstove, dakako, ne čitam naglas. Dramske? Nekad se zaista mora provjeriti je li nešto uopće izgovorljivo. Ponekad prvo izgovorim, „raspričam” se za pisaćim stolom, pa tek potom zapišem. Pišem za čitateljice i čitatelje, gledateljice i gledatelje. Cilj mi je da ono što vjerujem da im mogu reći zaista i dopre do njih. Ideal čitatelja nije mi nesretnik koji će reći: Kak to mora biti pametno! Ja niš nis razmel!

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Na četvrtoj godini studija komparativne književnosti profesor Svetozar Petrović uspio nas je uvjeriti da glasovita krilatica Stil, to je čovjek, unatoč dojmljivosti, nije jedino moguće shvaćanje stila. Ne znam zaista imam li svoj stil, ili način pisanja dijelim s nizom vršnjaka i kolega. Ne znam koliko je tragova lektire u stilu mojih stručnih radova. Ne znam koliki je trag pak u samostalnim dramskim tekstovima ostavila suradnja s Tahirom Mujičićem i Ninom Škrabeom. Ne bih se usudio govoriti o glavnim obilježjima svojega stila. Neka se time bave drugi, bude li ih zanimalo. Što se dramskih tekstova tiče, mnogo je razlika među njima, a kako i ne bi bilo. U obitelji, po majci podrijetlom s Banije, govorilo se štokavski. Rano sam djetinjstvo proveo u Šestinama, među kajkavcima. Pučku i srednju školu završio u Puli, među čakavcima i hrvatsko-talijanskim makaroncima. Takvi su mi i dramski tekstovi.

Davor Slamnig

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto? Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Što je to materinji jezik? Ono što su nas mater i u izvjesnoj mjeri pater naučili? Onaj jezik kojim nečujno govorimo u mislima, u privatnosti svog mozga? Onaj jezik koji je dio nas samih, kao ruka ili bubreg?

Kad sam ja išao u osnovnu, hiljadama (tisućama, ne) malih zagrepčančeka, zagorčeka, međimurčeka bilo je objašnjeno da ih je mater krivo naučila govoriti. A mali su štokavčeki ni krivi ni dužni dobijali petice. I danas, koliko vidim na teletekstu i čujem od svojih osnovnoškolskih doušnika, nije ništa bolje, a još je mnogo gore, jer sad ni štokavac nikad nije ziher što da zine.

Nevjerojatna količina domoljubne energije troši se na forsiranje razlikovnosti hrvatskog i srpskog, jer ugroza vrijeba svakoga neukog hrvatskog govornika, koji se nikad ne smije opustiti. Tokom? Tijekom! Ponovo? Ponovno! Uprkos? Usprkos! Dobija? Dobiva! Jer jezik je oznaka nacionalnog identiteta, a ne sredstvo ekspresije ili nedajBože komunikacije. Zašto se umjesto sitnog cjepidlačenja ne odlučimo na jednostavan korak kojim bi se zauvijek odvojili od mrskog nam okupatorskog srbočetničkog? Predlažem savršeno rješenje: umjesto štokavskog, proglasimo kajkavski ili čakavski službenim hrvatskim govorom. Štokavski hrvatski je jednostavno pljunuti štokavski srpski, i tu nema pomoći.

Osjećam uznemirenost akademije, politike, piljarica – e, ne bi to išlo, pa ovo je demokracija, štokavski govori XX %, kajkavski XX % a čakavski samo XX %. A koji su to točno postoci? Za kajkavce i čakavce još ćete naći nešto na wikiju, a za štokavce ni slova ni brojke. Nek vas ne zavedu one karte s premoćnom „geografskom zastupljenošću” štokavskog, na tim nepreglednim hrvatskim prostranstvima ne živi gotovo nitko, pa čak ni Srbi. Uglavnom, neke neformalne akademske procjene govore da „izvornih” hrvatskih štokavaca/ijekavaca ima negdje između 10 % i 14 %. Pa si ti muesli.

Dakle ne brinite, cijenjeni kroatisti i kumice, stvar će se riještiti u kajkavsko-čakavsku korist u tren oka, kao što su onomadne bila riješena i vjerska opredjeljenja. Pa ako i tad ne bude dovoljno kajkavaca ili čakavaca, predlažem unifikaciju ta dva dijalekta u novi službeni hrvatski jezik – čajkavski. Četvrtina se, recimo, na čajkavskom kaže kvartl, kao kombinacija riječi kvarat i firtl.

Da se vratim na pitanje korištenja jezičkih priručnika u svom prevođenju/pisanju/piskaranju. Što je na raspolaganju? Miš nekako sam od sebe klikne na Hrvatski jezični portal. To je jedino mjesto koje znam gdje su navedeni padeži i glagolska vremena, baza je prilično široka, i većina ljudi u poslu uzima ga zdravo za gotovo. Ako riječi nema u HJP-u, križaj. A tko točno tamo određuje što se križa a što ne nije baš precizno navedeno, ali neka imena u impresumu povezuju ga s Institutom za Hrvatski Jezik i Jezikoslomstvo. A to je zdrug neumornih pregalaca u potrazi za onom sitnom razlikom koja hrvatski znači (a ne srbski). Mislim da bi tranzicija na čajkavski kod njih išla osjetno teže nego u narodu.

Kad je došao trenutak za lekturu mojih zadnjih dviju objavljenih knjiga (lektura je proces popravljanja teksta neukog pisca od strane jezikoslomnog znalca, nepoznat u razvijenim zemljama), u suradnji s lektoricom Josipom Domijan (a.k.a. Snježana Husić) i kroatistom Radovanom Lučićem sastavio sam pravilnik o lektoriranju. Ono, što se smije a što ne smije. Budući da su sve moje grieške sistemske, bilo ih je lako izolirati i standardizirati riešenja. A ni tako nisam bio potpuno sretan. Recimo, riječ sljedeći (kako se ‘sad’ piše) potpuno sam izbacio iz vlastitog teksta, jer su meni u jugo-osnovnjaku oprali mozak tvrdnjom da se piše slijedeći. A moje zlatno pravilo ispiranja mozga je: Možeš čovjeku oprati mozak jedamput, ali ne peri ga dvaput.

Tako da ako milošću providnosti opet napišem i objavim neko literarno djelo, nikakve lekture neće biti. Ako se s šest banki nisam naučil govorit, onda nekaj nije u redu ili z menom ili z materinjim.

P.S. I kemijska se osušila onom tko se ovaj tekst drzne lektorirati.

Davor Šalat

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da,zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Koristim u prvome redu Hrvatski jezični portal, a konzultiram i različite pravopise kako bih imao uvid u pravopisnu normu te na prijepornim mjestima birao ona rješenja koja mi najviše odgovaraju. Također, u velikoj se mjeri oslanjam na preporuke Službe za jezik i govor Hrvatske radiotelevizije, na kojoj sam zaposlen kao urednik i novinar.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Znano je da je, osobito u poeziji, pravopisna organizacija teksta, a nadasve način pisanja itekako dio kreacije. U svojoj se poeziji vrlo rijetko odmičem od standardnog jezika, osobito njegova leksika i gramatike, no – kao i većina suvremenih pjesnika – povremeno odstupam od norme u upotrebi interpunkcije i velikog početnog slova. Takva odstupanja ili poštivanja norme uglavnom su promišljeni i stilski znakoviti. Lekturu svojih književnokritičkih i esejističkih tekstova dopuštam. Lektura poezije svakako bi se pak trebala raditi uz usku suradnju s autorom jer je poezija, koja pripada književnoumjetničkom stilu, zapravo jezik sui generis pa je autor posebno odgovoran za nju, odnosno, kako nas je lijepo i točno podučio Josip Silić: „Može se dakle govoriti pod kontrolom jezika kao sustava i pod kontrolom jezikakao standarda... Književnik (u biti) govori govorom koji je pod kontrolom jezika kao sustava”.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Iskreno, u svojoj pjesničkoj, književnokritičkoj i esejističkoj praksi nikad nisam osjetio potrebu za time niti mi je to uopće palo na um. Mislim da se sve značenjske nijanse koje bi se time dobile mogu ostvariti drugim jezičnim sredstvima, a ako je nešto nejasno ili višesmisleno, onda je to rezultat autorove namjere ili propusta, a ne manjka interpunkcijskih znakova. Ipak, nije mi teško zamisliti kakvu avangardnu pjesmu s nekim novim interpunkcijskim znakom, i to bi čak bilo poetički poticajno, no bila bi nužna i fusnota u kojoj bi se, u nedostatku prihvaćenosti takvog znaka među čitateljima, objasnilo o čemu se radi.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ponekad čitam naglas svoje tekstove. Oni se time, donekle kao i prevođenjem na drugi jezik, zatječu u drugačijem jezičnom okolišu pa se mogu doživjeti u promijenjenom svjetlu. To pak pomaže u potvrđivanju ili relativiziranju onoga što sam u nekome književnom tekstu htio postići pa je zato čitanje naglas – uvijek korisno. U vezi s čitateljem, njega u prvome redu doživljavam kao „idealnog”, bolje rečeno, kao ukupnost kulture kojoj je medij i agens hrvatski jezik i koja, u raznovrsnim svojim segmentima, različito može reagirati na moje poetičke i stilske izbore. Takav „idealni čitatelj” uvijek je prisutan u mome tekstu, ali njegove nagovore – već prema svojim namjerama i mogućnostima – mogu „poslušati” ili „iznevjeriti”. Znatno mi je pak rjeđe pred očima konkretni čitatelj i on bi prvenstveno mogao biti kakav književnik, osobito pjesnik, ili stručnjak za književnost, a u manjoj mjeri takozvani obični čitatelj.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Mislim da i danas, nakon poststrukturalizma i posvemašnje realativizacije autorske instance i stilske koherencije, još uvijek u velikoj mjeri vrijedi poznata izreka „stil je sam čovjek” Georgesa Louisa Leclerca de Buffona. Govoreći iskustveno, karakter teksta ipak u velikoj mjeri ovisi o onome tko ga piše, s ovakvim ili onakvim autorskim mogućnostima i namjerama, s ovakvim ili onakvim reagiranjem jezika kao, istodobno, prijenosnika i stvaratelja značenja. Tako je i sa mnom. U pisanju poezije uvijek sam nastojao biti ekonomičan pa čak i jezgrovit, a značenjski intenzitet nastojao sam postići razvedenijom retoričnošću na, kako rekoh, razmjerno malom prostoru. U poeziji mi, dakle, sintaksa nipošto nije razvedena, često je čak parataksična, a stih je slobodan, najčešće razmjerno kratak. Uvelike koristim i apstraktniji leksik koji se pak metaforički ili metonimički povezuje s konkretnim motivima. Poezija mi tako nije ni hipermetaforična, već nastoji biti usklađena kombinacija refleksije, slikovitosti i, rjeđe, mikro-naracije. Čini mi se da upravo različiti omjeri spomenutih segmenata unutar takvih kombinacija i određuju stilsku sliku i razvoj moje poezije od prve zbirke pjesama Unutarnji dodir iz 1992. godine do danas. Uglavnom, stilsku razinu moje poezije i njezin razvoj trebalo bi promotriti i u ovisnosti s Ingardenovim slojevima svijeta djela i shematiziranih aspekata, što ipak nadmašuje ovu prigodu i prostor.

Darko Šeparović

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Pojam „pisanje” rjeđe doživljavam kao sam čin fizičkog sjedenja nad plastičnim slovima i udaranje prstima po istima, a češće kao dokolicu koja je ispunjena čitanjem. Pisanju kao fizičkom procesu uvijek prethodi čitanje koje je temeljito i sveobuhvatno onoliko koliko je od plastičnih slova udaljena točka do koje pisanjem želim stići i kojom svako pisanje završava. Put do zadnje točke kojom će završiti na primjer i ova rečenica, popločavam knjigama koje su rijetko ili nikada jezični priručnici.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Autor nije i ne može uvijek biti u pravu. Suradnja s urednikom i lektorom može od teksta izvući najbolje, ukloniti nedostatke, naglasiti ključne dijelove... Dobar urednik će prepoznati postoji li kod autora uopće nešto što bi mogli nazvati stilom pisanja i inzistirat će da se on brusi, a sve s namjerom da tekst dobije na kvaliteti.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Bliži sam ideji da novi interpunkcijski znakovi ili riječi dođu iz književnosti u pravopis i gramatiku, a ne da budu institucionalno predloženi pa samim time i nametnuti, te kao takvi osuđeni da zauvijek ostanu neupotrebljivi. Tekstovi i knjige autori/ca trebali bi biti motor jezika koji će pravopisu i gramatici određivati tempo, utovar manjka i istovar viška riječi. Ostale načine smatram militantnima i bestrasnima kao da proizvodimo tračnice, a nemamo željeznice.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Sve tekstove pročitam naglas nebrojeno puta, osluškujem ton riječi, potrebne pauze i nepotrebne zareze. Trenutak kada glas i tekst više ne koče jedan drugoga znači da je rad na tekstu gotov. Najčešće se spomenuti trenutak nikada ne dogodi, ali rad koji stoji iza njega može biti inspirativan. U procesu pisanja nemam svijest o nekom imaginarnom, savršenom čitatelju koji će tekst čitati. Pišem kolebljivo, a cilj je nepoznat.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

O obilježjima vlastitog stila nisam nikada razmišljao, ponajviše jer mi nedostaje teorijski aparat s kojim bih mogao izmjeriti intenzitet ili uopće spoznati njegovu prisutnost. Stil pisanja mijenja se svakom pročitanom knjigom, ne nužno na bolje. Možda je putanja osobnog stila sinusoidna, a ne vektorska. Ako je ona prije spomenuta točka kraj pisanja onda je neko slovo, recimo J, početak svakog pisanja. Slovo J možemo napisati na samo jedan način i tu nema originalnosti, ali ako na slovo J stavimo komad kruha, jer slovo J zapravo ima oblik udice, onda možda uhvatimo i nešto za pojesti. U tom smislu mi i dalje nismo originalni, samo smo gladni ili smo vješti u lovljenju riba.

Andrija Škare

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Volim se okružiti priručnicima i rado posežem za njima, oni su nezamjenjivi u rješavanju nekih dvojbi koje često iskrsavaju prilikom pisanja. I dalje najviše vjerujem Babić-Finka-Moguš Pravopisu, a tu svoju privrženost samome sebi objašnjavam navikom, obiteljskim nasljeđem i lijenošću, u jednakim omjerima. Volim i Hrvatski jezični portal jer je vrlo praktičan iako, naravno, nesavršen, a koristim i rječnike - Anićev Rječnik hrvatskoga jezika i Rječnik stranih riječi i, jasna stvar, legendarnog Klaića.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Sigurno je način pisanja i pravopisne organizacije (sviđa mi se ta sintagma, zato je ponavljam) sastavni dio pisanja, ali sumnjam da je, kada je moje pisanje u pitanju, baš nezamjenjiv, to je poprilično jaka riječ. Da budem posve precizan, mislim da moji tekstovi ne bi previše izgubili na smislu i značenju kada bi bili drukčije pravopisno organizirani, vjerujem da to nije ključan faktor. Naravno da dopuštam lekturu svojih tekstova, ako ništa drugo, za to postoje sasvim praktični razlozi, a elementarna logika je jedan od njih. Četvore oči uvijek vide bolje nego dvoje pa volim da moj tekst prođe (najmanje) još jedno usredotočeno čitanje prije nego što će biti objavljen jer želim da bude što čišći, jasniji i precizniji jednom kada ga pustim u svijet. Dosad sam uvijek surađivao s lektorima i lijepo smo se razumjeli. Nadam se da će se tako i nastaviti.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Mislim da postoji sasvim dovoljno interpunkcijskih znakova, ne znam zašto bismo izmišljali nove. Rijetko se koriste i ovi koji postoje pa je, primjerice, točka zarez, pogotovo kada su mladi pisci u pitanju, nekako tužno zanemarena; to smatram pravom štetom.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Nakon pisanja uvijek čitam tekst. Nekad to bude naglas, najčešće ako je riječ o nekoj kraćoj priči kojoj jedna od uloga može biti to da je se čita pred publikom, a nekad u sebi. Primijetio sam da lakše i brže mijenjam kod tih priča namijenjenih za javno čitanje, tu nemilosrdno kratim i dotjeravam ritam jer je zapravo riječ o žanru za sebe, takve priče moraju biti bliske govornom jeziku. Tada razmišljam o čitatelju odnosno o slušatelju, nastojim izbjeći mrtve kutove i preduhitriti buku u komunikacijskom kanalu.

Kod ostalih tekstova se trudim ne zamarati razmišljanjem o čitatelju, ali mi je on istovremeno cijelo vrijeme u mislima. Bez obzira na to koliko ova izjava zvučala kontradiktorno, njezina iskrenost se ne može osporiti.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Teško je i nezahvalno govoriti o vlastitom stilu, bojim se da nisam dovoljno dobar stilist da na to pitanje mogu elegantno odgovoriti. Stil mi se sigurno mijenjao, mijenja se i mijenjat će se i malo mi je žao što ovaj upitnik nije došao u nekom sretnijem trenutku, kada sam zaista uživao u rečenicama koje sam ispisivao; u vrijeme kada sam svojim stilom bio zadovoljan. Na stil utječe mnogo toga, najviše, naravno, knjige koje čitam, ali i tekstovi koje pišem. Stil stvara sam sebe. Kako posljednjih pola godine radim kao novinar na jednom internetskom portalu i na dnevnoj razini proizvodim gomilu tekstova, stil mi je poprilično degenerirao i usukao se, morao sam ga oguliti ne samo do novinarske razine već do razine hrvatskih mainstream portala, a to je jednako loše kao što zvuči. Nadam se samo da proces nije jednosmjeran.

Slobodan Šnajder

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Držim da se u svojoj dobi (najmanje pola stoljeća pisanja) prilično snalazim što se tiče pravopisa i osnova gramatike. Promjene koje dakako primjećujem, i koje su često naredbodavnog karaktera, ne uzimam u obzir; naprimjer, „razlikovne rječnike” hrvtatske i srpske verzije jednoga jezika čitam kao humorističku literaturu.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Prvo pitanje u ovom sklopu bilo bi retoričko da praksa ne upućuje da je ono ipak smisleno. Ponajprije, kad bih dopuštao lekturu svojih tekstova, to bi bilo isto kao kad bih dopustio da moje tekstove iznova napiše neki ghostwriter, verziraniji od mene u pitanju pravopisa. Međutim, praktički stvari stoje tako da bi mnogi, često razvikani autori i autorice ispali polupismeni bez pomoći takvih „duhova-pisaca”. Imao sam prilike uređivati rukopise nekih takvih „zvijezda vrhunskog pripovjedačkog umjeća” kako im tepaju neki današnji urednici. Dizala mi se kosa na glavi. Mnogi suvremeni hrvatski autori, a valja se bojati i njihovi lektori, jedva da znaju razliku između određenog i neodređenog oblika pridjeva. Nedavno sam u jednom polemičkom tekstu našega satiričara (taj je manje-više uzeo pod svoju svu našu satiru), koji iznosi neku svoju trvdnju formulom: BEZ DA TREPNE... Nema tu pomoći! Čovac je odgojen na velikom feljtonu Die Zeita, pa naprosto ne može se izraziti „bez da uzme u obzir” to svoje iskustvo (ohne daß...) To što se čuje s hrvatske scene, i kako se izgovara također je skandal, uključivo i naš središnji hram nacionalne kulture, našu Žutu kuću.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ako se ironija ne vidi iz konteksta, nikakav je znak neće učiniti prominentnom u nekom sklopu.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Čitao sam mnogiput u Njemačkoj svoje tekstove jer je to tamo običaj. Ne znam zašto, ali njemačka publika voli čuti pisca ako je on nekim čudom živ. Mijenjam svoje rukopise, kako da ne, ali ne vjerujem da je javno čitanje tomu uzrok. Naprimjer, dosta ću stvari dopuniti u trećem izdanju romana Doba mjedi, koji sam ja čitao javno nekoliko puta, a privatno se i inače prilično čita. Naravno da razmišljam o svoj idealnom čitatelju; ne znam, međutim, bih li preživio susret s njim, možda bismo se obojica razočarali. Neki dan, u tramvaju, vidio sam ženu koja je, sjedeći, imala pred sobom otvorenu knjigu mojega romana. Pobjegao sam glavom bez obzira na prvoj stanici, kako bi to rekao naš veliki satiričar – bez da sam trepnuo.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Mislim da takav opis nije u mojoj kompetenciji. Slikar bi držao neobičnim zahtjev da opisuje svoju sliku na razini sredstava. To vrijedi i za drugi dio Vašeg pitanja. Oni koji su čitali Doba mjedi vele da se u njemu (napokon?!) ne vidi utjecaj Krleže. Je li to na dobro ili na zlo, ne znam niti sam kompetentan o tome suditi.

Damir Šodan

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Iskreno, ne mogu se baš pohvaliti da sam baš ostrašćeni korisnik jezičnih priručnika ili sličnih normativnih alatki pri pisanju, jer bih time, čini mi se, narušio spontanost procesa koji je uvijek u nekoj mjeri otkrivalački, bez obzira na to što se možda u konačnici i ne doima baš takvim. Ponekad ipak zavirim u Hrvatski pravopis Instituta za hrvatski jezik i jezikoslovlje, koji je dostupan u internetskom izdanju, što je zbilja za svaku pohvalu, jer ga je moguće konzultirati u tranzitu bilo gdje na kugli zemaljskoj gdje postoji dobra internetska veza. Ali na kraju krajeva, zašto oduzimati posao lektorima i korektorima ili urednicima?

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Nisam uopće zadrti kreacionist kad je književnost u pitanju, pa tako držim da ništa u literaturi nije bogom dano, već je naprotiv mnogo toga podložno reviziji i alternativnim rješenjima. Puno sam studirao američku književnost, a tamo je u konačnom oblikovanju književnog teksta pisac tek jedna od karika u složenom, dugotrajnom i zathjevnom prozivodnom lancu. Osim toga, iz domaćeg uredničkog iskustva znam da često rasprave (na relaciji autor – urednik – jezikoznalac) znaju gotovo dijalektičkom metodom iznjedriti nove „vrijednosti”, to jest nova tekstualna rješenja. S druge strane, moram napomenuti da i s lekturom valja biti oprezan, jer i lektori su samo ljudi, pa je kod nekih uočljiva znatna diskrepancija između jezičnog znanja i opće kulture, tako da i njihove prosudbe i intervencije valja kritički preispitivati. Primjerice, jednom mi je lektor u knjizi poezije „ispravio“ naslov pjesme Vatikanske sestine u Vatikanske šestine (smijeh „iz konzerve”)! Mislim da je ovdje svaki komentar izlišan, a mogu samo dodati da mi je izuzetno drago da sam inzistirao na pregledu zadnje verzije pdf-a prije odlaska knjige u tisak, što je postupak koji mi je otada postao standardna praksa.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ne moramo valjda za svaki pomak u registru ili semantici uvoditi dodatnu „signalizaciju”, jer tako otupljujemo čitatelja koji će se u tom slučaju umjesto da suvereno „vozi” tekstom tek saplitati o „znakove na cesti” uz realan rizik da malo i „ubije oko” za upravljačem. Ako smo dotle došli, onda je „šoferska tuga pregolema”, mogli bismo zaključiti ostajući u zoni prometnih metafora. Šalim se, ali zar se za markiranje ironije ili višeznačnosti ne mogu koristiti navodni znakovi? Nisam za preopterećivanje teksta dodatnom grafijom. Osim toga, ako uvedemo znak za ironiju, morat ćemo nešto smisliti i za sarkazam itsl...

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Nemam običaj čitati tekstove naglas, osim kad se spremam za javna pjesnička čitanja, ali tada je već tekst u većini slučajeva i otisnut, pa je kasno za bilo kakve izmjene. Na čitatelja mislim „umjereno” jer držim da je pravi put negdje između svojeglavosti autorske ekspresije i sumnjičavosti kritičarske odnosno čitateljske recepcije. Ali svi autori su ujedno i čitatelji, zar ne? I baš zato je krajnje poželjno da pisci više čitaju nego što pišu, no u nas je nažalost ponekad obratan slučaj, pa imamo i pisaca koji su gotovo više toga napisali nego pročitali, a najbolji dokaz „nepročitanoga” uvijek je u napisanome. U tom smislu veliki američki pjesnik Robert Frost se jednom povjerio Octaviju Pazu da ne vjeruje piscima koji „knjige ne čitaju dvaput”. Inače, apsolutno vjerujem u instituciju revizije teksta jer se prilikom konačnog uobličavanja rukopisa znaju dogoditi mnogi zanimljivi, skoro pa alkemijski pomaci prema novom, boljem i drugačijem. Nedavno sam uradio dvadesetak verzija prijevoda jedne rimovane pjesme Leonarda Cohena, a sve u nastojanju da je u hrvatskom prijevodu estetski približim njenom vrlo elegantnom engleskom originalu. Koliko sam u tome uspio, prosudit će čitatelji časopisa Poezija. Ali s revizijom ne valja pretjerivati jer ona isto tako može dovesti do potpune erozije teksta, no opet pitanje je isto tako zaslužuje li sve što napišemo i da se objavi? Mislim da je Hemingway svojedobno kazao nešto u stilu da je dobra priča ono što od nje ostane nakon što iz nje uklonimo sve ono što nam se inicijalno čini dobrim.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Teško je opisivati „vlastiti stil”, ali bih ga, barem u odnosu na ono što sam pisao zadnjih desetak godina, nazvao u biti „žurnalističkim”, zato jer mi u fokusu nije prvenstveno bio jezik, već „poruka”, kolikogod to problematično ili banalno zvučalo. Nije to ništa neprilično, pa velikom Eugeniju Montaleu je cijeloga života na vratima pisalo „novinar”, čak i nakon što je dobio Nobelovu nagradu. S druge strane, dijete sam postmoderne koja se oglušila o sirenski zov originalnosti, koji su promovirali romantičari i modernisti, tako da držim da je aproprijacija u svijetu umjetnosti legitimna koliko i kreacija. Pitanje originalnosti isto tako varira s obzirom na književni kontekst unutar kojega se stvara. Jer neke su kulture naprosto okoštalije i rezistentnije na promjene od drugih, pa se tako u Rusiji primjerice još uvijek favorizira vezani stih nauštrb slobodnoga, i to do te mjere da se neki pjesnici iz frustracije samoisključuju iz književne srednje struje, kao što je to učinio po mnogima najsjajniji postsovjetski pjesnik Kiril Medvedev, koji je od „klasičnog” književnika evoluirao u književnog aktivista, no to je već druga tema.

U četvrt stoljeća, koliko se bavim pisanjem, moj rukopis i autorski interesi poprilično su se mijenjali. Mislim da sam u početku daleko više „štrecao” od akademske zajednice, tako da sam se nastojao valjda predstaviti u prvom redu kao književni „upućenik”, ne bih li si valjda priskrbio kakav-takav legitimitet, ali sam poslije nakon što sam počeo pisati drame, mahom satiru i grotesku, odustao od „označiteljskog smjera” uvidjevši da ustvari razgovorni jezik raspolaže nevjerojatnim potencijalom, pogotovo kad je riječ o karakterizaciji likova, pa sam to naknadno pokušao transplatirati u poeziju, jer mi se zbilja počela sviđati situacija u kojoj silnice ispisanog vode prema nekoj lako prepoznatljivoj vanknjiževnoj stvarnosti. I najednom mi se retroaktivno razbistrilo kako sam u mladosti mogao istovremeno voljeti Dragutina Tadijanovića i punk! U biti ništa čudno jer se i jedan i drugi izraz kreću unutar tog razgovornog, komunikativnog, krajnje „nehibridnog” jezičnog sloja.

Dinko Telećan

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Katkad zavirim u rječnike – Anićev, Skokov etimološki – ili u leksikone/enciklopedije (štampane i virtualne) kad sam nesiguran oko nekog pojma/riječi/podatka. U gramatike i pravopise zavirujem samo kad se bavim lekturama, rijetko i kad pišem svoje stvari.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da, naravno, način pisanja nezamjenjiv je dio kreacije. Nema sadržaja bez forme, kao ni obrnuto – a napose u poeziji. Ali to se odnosi na određeno, konkretno djelo, ne na cjelinu stvaranja. Dakle, svakom sadržaju njegova, od njega nerazlučiva forma.

Dopuštam čitanje upućenih ljudi popraćeno primjedbama i prijedlozima, nipošto ono što se u nas obično naziva lekturom. Pogotovo ako je obavlja kroatist – čast iznimkama...

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Smisao ironije ironičnikom bi se ukinuo. Čemu ironija ako na nju treba ukazivati: gle, ovo je sad bilo ironično? A kome je do slikovnog pisma i inače mu/joj slabo ide pismeno izražavanje, ionako ima na raspolaganju svu silu emotikona, pa bujrum.

Inače sam za češću upotrebu točke i zareza, jednog od mojih omiljenih interpunkcijskih znakova. U hrvatskom je, siroti, nekako zapostavljen.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Rijetko čitam naglas što sam napisao. Eventualno ako je poezija posrijedi, pa mi je važno da čujem zvuk, ritam, takt, odjek. Često, međutim, čitam polu-naglas, što izgleda tako da mičem usnama, a u sebi vrlo jasno čujem kako bi ono napisano zvučalo da to netko drugi čita.

Ponekad razmišljam i o čitatelju, da. No nastojim da to ne bude prečesto, inače mi se događa da posežem za jeftinim trikovima koji će impresionirati, a u krajnjoj liniji podilaziti. To je što se forme tiče, a u sadržaju, naravno, nastojim biti što manje privatan. Pri čemu vjerojatno ne treba isticati da su intimno i privatno posve odjelite kategorije.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Nisam siguran kako bih ih opisao. Nisam siguran imam li uopće „svoj” stil. Ako to nešto postoji, ono se stalno mijenja, preispituje i mislim da je to dobro. Ne želim zaglaviti u nekom određenom stilu zato da bih, što ja znam, imao „svoj glas” i bio prepoznatljiv. To mi je beznačajno. U poeziji se s godinama pojednostavljujem i ogoljujem, što spontano, što hotimično, a u prozi (koju pišem mnogo manje, pa valjda zato) sve se više napinjem, što pak često dovodi do produljivanja rečenica. Ovo potonje možda i stoga što prozni autori koji me se doimaju stilom uglavnom pišu dulje rečenice, pa su na djelu i neki utjecaji.

Milko Valent

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Koristim jezične priručnike, iako sve rjeđe zbog naloga kardiologa da se ne smijem svakodnevno uznemiravati te zbog vlastite naredbe da moram brižljivo paziti ne samo na tjelesnu, već i na mentalnu higijenu čiji je važan dio i fin ukus za prirodu hrvatskog jezika. Također koristim i razne rječnike. U kućnoj knjižnici i kompjutoru imam tridesetak priručnika i rječnika uključujući i jedan nenadmašiv raritet, mislim na komično intoniran jezični antidepresiv Koriensko pisanje Adolfa Bratoljuba Klaića iz 1942. U istom antidepresivnom komičnom smislu vrlo su zanimljivi i neki dijelovi Pravopisnog priručnika Ljiljane Jojić iz 2004., u kojemu se primjerice, ali ne samo u njemu, interpunkcijski znakovi nazivaju razgocima. (Nikad nisam čuo da je netko izgovorio riječ „razgodak” ili vidio da ju je napisao osim u pravopisima, dok je naprimjer, da se najblaže izrazim, isto tako mutna riječ „stvarnosno” postala uobičajena u književnoj kritici, vjerojatno zbog toga što je i takva riječ u skladu s tvorbom hrvatskog jezika.) Također ponekad zavirim u Hrvatski pravopis Instituta za jezik i jezikoslovlje koji je u nekim dijelovima problematičan, iako je, usput rečeno, važeći službeni pravopis. Za razliku od spomenutoga pravopisa Anićev i Silićev Pravopisni priručnik hrvatskoga ili srpskoga jezika donosi osvježenje. S druge strane Hrvatski pravopis Babić-Finka-Moguš ponegdje umanjuje pravopisnu elastičnost, a Hrvatski pravopis Badurina-Marković-Mićanović mjestimice malo zbunjuje, no djelomično pojačava varljivu nadu u bolje sutra hrvatskih pravopisa. Osim tih djela koristim povremeno i ostale stručne knjige za neprekidno, što znači dosmrtno usavršavanje hrvatskog jezika, ali i zbog razbibrige te ljekovite razonode (vidi već navedeni urnebesni raritet!). Svi priručnici i rječnici dragocjeni su i korisni, i kao pozitivan i kao negativan korektiv pri pisanju, bez obzira na sve manjkavosti koje vrijeđaju moju inteligenciju i, još više, moj istančan te rijetko kad pogrešiv osjećaj za prirodu hrvatskog jezika. Zbog toga su priručnici i izvrstan alat protiv svega onoga što je u njima nategnuto, nepotrebno ili znanstveno upitno. Koristim ih i zbog toga što je jezik živa tvorbena materijalnost našega svijeta, ljudskog svijeta, koja se stalno mijenja, ali i zbog toga da provjerim, osobito za vrijeme čitanja završne verzije teksta ili knjige, postoji li nešto što je nepravilno napisano. (Katkad kršim pravopisna pravila, što znači da sam prisiljen stvarati svoj privatni pravopis ne slijedeći invalidne dijelove postojećih pravopisa koji kao da se natječu u stvaranju zbrke na tako važnom području kao što je to pravilno pisanje u duhu hrvatskog jezika. Primjerice meni se nikako ne može dogoditi da nazive cigareta, automobila ili pića, dakle zaštićena imena proizvoda, koja se često podudaraju s imenom tvrtke, pišem malim početnim slovom. Jasno, vrste cigareta, automobila ili pića, naprimjer „vino, votka, viski”, pišem malim početnim slovom. Isto tako malim početnim slovom, kad bih je koristio, pisao bih riječ „kalodont” koja je s vremenom od imena zaštićenog proizvoda postala opća imenica, te ponegdje u razgovornoj upotrebi znači zubnu pastu općenito bez obzira na zaštićena imena ostalih zubnih pasta. No to se nije zbilo s Čarlijem (sredstvo za pranje suđa) kao, uostalom, ni s Mercedesom, Škodom ili Fordom (automobili) itd., te njihova imena pišem velikim početnim slovom. Ukratko, nisu se sudarili, kako to stoji u mnogim pravopisima, mercedes i ford, već su se, eto, sudarili Mercedes i Ford kao zaštićena imena proizvoda, a još su se, da tako kažem, manje sudarili ako uz ime imaju i dodatak kao neodvojiv dio svojega imena (Mercedes S500 ili Škoda Fabia). Dakle ti automobili nisu se sudarili kao opće imenice, tj. kao imena spomenutih automobila koja predstavljaju sve moguće automobile na svijetu. Itd. I tako bih mogao danima i noćima, no ipak ću gornjim primjerom završiti započet niz sramnih dijelova naših pravopisa, iako je danas fašnik, pokladni utorak, dan kao stvoren za takvu veselu kritičku aktivnost. Za danas je dovoljno. Naime sutra je Čista srijeda koju želim dočekati čista pravopisna srca s odlukom da ću za vrijeme korizme od Pepelnice do Uskrsa apstinirati od poroka koji narušava moje psihičko zdravlje, to jest da se neću baviti malignim tumorom odnosno retardacijom hrvatskog jezika koja se, nažalost, pojavljuje i u pravopisima.) Budući da me otkad čitam i pišem (od pete godine) zanima gotovo sve što je u vezi s jezikom (u djetinjstvu igra rimama i uopće riječima, a otada nadalje gramatike i rječnici hrvatskog jezika, kolokvijalni govor i sleng te filozofija jezika od Platona naovamo kao i teorije postanka jezika), a osobito etimologija i lingvistika, katkad koristim izvanredan Etimologijski rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika Petra Skoka i isto tako temeljit te u svakom smislu odličan Enciklopedijski rječnik lingvističkih naziva Rikarda Simeona.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

U ovom pitanju postavili ste, ustvari, dva značajna i poticajna pitanja. Prvo pitanje omogućuje lak odgovor, a drugo složen odgovor. Evo lakog odgovora. Svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta smatram ničim zamjenjivim integralnim dijelom svoje jezične kreacije; to važi za sva područja književnosti kojima se bavim (proza, poezija, drama, esej, kritika). Odgovor na drugo pitanje jest kompleksan, ne mojom krivnjom. Otkad sam počeo profesionalno pisati i objavljivati (u srijedu 27. rujna 1976. u pet popodne) uglavnom ne dopuštam lekturu tekstova i knjiga, iako sam otvoren za sve dobronamjerne lektorske primjedbe. Dakako, dopuštam korekturu, a otkad je zaživjela kompjutorska tehnologija dopuštam je i zbog toga što postojeći program hrvatskog spellcheckera (u EUdictu, europskom rječniku, ta je riječ prevedena kao „pravopisni provjernik”) ne prepoznaje pogrešnu upotrebu padeža. U skladu s rečenim o lekturi ne dopuštam ni lekturu odgovora u anketama i intervjuima. Naime svoje odgovore, i usmene i pismene, smatram umjetničkim tekstom koji mora ostati cjelovit i neokrnjen, jer pripada mojoj dakle individualnoj i neotuđivoj sferi kreativnog jezičnog izražavanja. Ukratko, svaki moj tekst jest umjetnički tekst pa i onaj koji se ubraja u književni ili filozofski esej, teorijsku studiju, polemičku raspravu, traktat ili kritiku; svaki moj tekst jest kreativno jezično discipliniranje kaosa u kojemu sam se rođenjem zatekao. Gore sam spomenuo da „uglavnom ne dopuštam lekturu”, što znači da je ponekad ipak dopuštam (osim u poeziji na čijem području vlada potpuna zabrana i najmanje lektorske intervencije), jer je lektura obavezna u proizvodnji tekstova i knjiga te bezuvjetno potrebna zbog sve slabije pismenosti pisaca (to je paradoksalno, ali, nažalost, istinito!), ali moja je riječ bez iznimke uvijek zadnja. Slično tome, ali još strože, najstrože postavljeno, kao pisac koji je posve svjestan svega onoga što je napisao ne dopuštam kraćenje tekstova ni za riječ, što kažem, ni za interpunkciju! Evo u tome kontekstu i jedne od mnogobrojnih anegdota. Urednik romana Fatalne žene plaču na kamionima rekao mi je da skratim prvi dio romana za sto kartica, jer da će u tom slučaju roman biti mnogo bolji. Dakako da nisam pristao. Rekao sam mu da ću radije pokušati kod drugog izdavača, na što on nije pristao objavivši roman u integralnom obliku. Ne, nipošto ne želim reći, da sam pristao na kraćenje, da taj roman ne bi bio bolji. Možda bi čak bio mnogo bolji, ali onda ja ne bih bio autor toga romana, već bih autorstvo dijelio s urednikom, a autorstvo ne želim dijeliti ni s kim. Isto tako nikad nijedan tekst prije objavljivanja ne dajem na čitanje prijateljima ili kolegama, jer bi njihove primjedbe, svakako dobronamjerne, možda mogle u meni proizvesti kolebanje ili me čak navesti da nešto u tekstu ili u strukturi knjige promijenim. (Čak ni moja druga supruga, s kojom sam bio u sedmogodišnjem braku, inače izvanredna anglistica i prevoditeljica, nikad nije pročitala moj tekst prije nego što je objavljen. Nakon što su tekst ili knjiga objavljeni, za mene kao autora više nema uzmaka; to što sam napisao, napisao sam, te su sve kritike dobrodošle, i one pozitivne i one negativne.) Kad bih to učinio, ne bih u potpunosti bio autor djela. Ovako, ako u bilo čemu pogriješim, dopuštam, naravno, i tu mogućnost, to je moja pogreška za koju sam odgovoran isključivo samo ja, nitko drugi. Ukratko, odgovoran sam za literarni neuspjeh, ali u istom smislu samo sam ja zaslužan i za literarni uspjeh svojeg djela (ne i za knjižarski uspjeh, jer on ovisi o nekoliko vanjskih okolnosti na koje ni na koji način ne mogu utjecati!). Zbog toga se i čudim kad čujem da neke spisateljice i neki pisci prije objavljivanja daju svoja djela na čitanje kolegama ili prijateljima. Iznimno zanimljiv psihički fenomen. To jednostavno znači, po mojem mišljenju, da te autorice i autori nisu sigurni u kvalitetu svojega književnog djela. Ako nisu i ako se ta nesigurnost redovito ponavlja, postoji rješenje, jer postoje profesije koje trenutno omogućuju konkretnu provjeru kvalitete urađenog bez da se ikoga pita za mišljenje. Takva je naprimjer profesija električara; ako električar pogriješi, to se odmah vidi, katkad sudbonosno, te uopće ne mora konzultirati kolege da provjeri je li nešto krivo napravio. Slično je i s profesijom vodoinstalatera te mnogim drugim profesijama. Nadam se da sam bio potpuno jasan u ovom kratkom upućivanju na svoje viđenje pojma autora i smisla autorstva. Međutim, da nastavim s temom lektoriranja, u zadnjih dvadesetak godina nalazimo se usred snažnih metastaza hrvatskog jezika. Pojava malignog tumora u našem jeziku vidljiva je svakodnevno i u komunikaciji uživo i u medijima (novine, časopisi, književnost, znanost, televizija, radio, film, internet). Najkraće rečeno, nalazimo se u zloćudnom procesu sve teže retardacije hrvatskog jezika, prije svega hrvatskog standardnog jezika pa dakle i hrvatskog književnog jezika, što znači da smo usput u paradoksalnoj situaciji kad su i lektorima potrebni lektori. (Predlažem da se u novinskim i izdavačkim kućama uvede institucija supervizora, to jest drugog lektora čiji bi zadatak bio lektorirati već lektorirani tekst.) Glavni su razlozi retardacije hrvatskog jezika nedostatna nastava u osnovnim i srednjim školama (teško je u to povjerovati, još je teže to shvatiti, ali hrvatski učenici imaju najmanju satnicu materinskog jezika u Europskoj uniji, a prijedlog nacionalnog kurikuluma za nastavu hrvatskog jezika, osobito na području lektire, boluje od vrlo ozbiljnih simptoma retardacije) i manjkavi pravopisi. Osnovni uzrok njihovoj manjkavosti jest u tome što priređivači svakog novog pravopisa žele biti „papskiji od pape”, te u nekom dijelu svojega pravopisa (neurotičan naglasak na riječ „svojega”!) uporno žele dati svoj inače potpuno nepotreban doprinos, to jest žele biti inovativni i kreativni, pa se zbivaju malo je reći vrlo neobične stvari. Tako primjerice Hrvatski pravopis Instituta za jezik i jezikoslovlje traži bilježenje točke na kraju upravne rečenice, što pravopisi, koliko je meni poznato, dosad nisu tražili. Naime dosad, ako je izjavna rečenica u upravnom govoru imala neupravni nastavak, točka se bilježila samo na kraju cijele rečenice. Evo i primjera pravilnog pisanja: - Večeras ću čitati novine prepune polupismenih tekstova – rekla je Martina. Ili: "Večeras ću čitati novine prepune polupismenih tekstova", rekla je Martina. No u spomenutom važećem službenom pravopisu zahtijeva se da stoji ovako: - Večeras ću čitati novine prepune polupismenih tekstova. – rekla je Martina. Nevjerojatno! Unatoč stručno obrazloženoj primjedbi upućenoj Institutu za jezik i jezikoslovlje i dalje u njegovom Hrvatskom pravopisu stoji ta očito suvišna diktatorska točka. Ali da završim s odgovorom. Iako u mojim tekstovima i knjigama nema mnogo posla za lektore, ipak povremeno s njima surađujem, najčešće s lektoricama. Naša suradnja svodi se na konzultacije o nekoj jezičnoj nedoumici ili o jezičnom problemu koji, zapravo, to i nije, recimo način korištenja enklitika. Što se tiče enklitika, rijetko kad razbijam toničku cjelinu, to jest rijetko kad dopuštam lektorsku intervenciju koja bi stilski unazadila toničku cjelinu. Poneku lektorsku primjedbu uvažim, ali samo kad je potkrijepljena čvrstim neoborivim argumentima. Prije lekture uvijek upozorim lektorice, ili zamolim urednika/urednicu da im prenese moje upozorenje, da neprekidno imaju na umu staru, ali neospornu činjenicu da je upotreba jezika u književnom djelu značajno slobodnija od one u znanstvenom, stručnom ili u novinarskom diskursu, a slobodnija je zbog toga što, prvo, tvorba bogatog i gipkog hrvatskog jezika to omogućuje i, drugo, zato što je u umjetničkom djelu na prvome mjestu osobita stvaralačka upotreba sintakse izraza, sintakse rečenice i sintakse teksta, to jest uvijek je na prvom mjestu stil autorice ili autora. Jasno, to upozorenje ne odnosi se na dvije najbolje lektorice u Hrvatskoj, na Jasnu Bašić i Anu Lovrenčić.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Smatram da u svim aspektima bogat i izvanredno gibak hrvatski jezik ima dovoljno interpunkcijskih znakova. Ironija se i bez interpunkcije može vrlo lako i djelotvorno izraziti sintaksom rečenice ili sintaksom teksta. Ipak, predlažem i zbog umjetničkih i zbog praktičnih razloga interpunkcijski znak za izazovnu sintagmu „intelektualna seljačina” i isti znak za riječ „seljačkizam”, koja je izvedena iz imenice „seljačina”. Kako sada stvari stoje, a smatram da će se ionako loše stanje u hrvatskom jeziku s vremenom drastično pogoršati, mnogo nam je više potreban taj znak, nazovimo ga „seljačnik”, nego ironičnik. Zasad nemam ideju koji bi interpunkcijski znak za pojam intelektualne seljačine bio najbolji, tj. najpogodniji; iznalaženje toga znaka treba prepustiti jezikoslovcima, stručnjacima za interpunkciju. No da bi oni to što bolje i lakše učinili, moraju, dakako, uvijek imati na umu široko, ali vrlo precizno semantički omeđeno polje pojma „intelektualna seljačina”. (Intelektualna seljačina jest osoba čiji je mentalni i svjetonazorski sklop opterećen invalidnim uskogrudnim geografskim zovom zemljačke ruralne ili urbane krvi, svejedno, što jednostavno znači da je to osoba koja je u većini svojih stavova, uvjerenja, mišljenja i prosudbi nekritički pristrana te sklona stereotipima i predrasudama, a u tijesnom skladu s tim istodobno osoba bez morala i etičkog kodeksa, te stoga i bez intelektualnog poštenja i bez intelektualnog integriteta. To je dakle takva osoba koja u svojem odnosu prema ljudima i njihovim ostvarenjima nikad ne njeguje prijeko potrebnu prosvijećenu liberalnost i kritičku nepristranost kao što ju je svojedobno, kad je riječ o trusnom području hrvatske književnosti, njegovao književni povjesničar i književni kritičar Antun Barac ili primjerice u naše vrijeme, da spomenem neke od rijetkih, njegovom profilu odgovornog književnog kritičara slični Damir Radić, Dunja Detoni Dujmić, Vladimir Arsenić i Strahimir Primorac.)

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

I u ovom intrigantnom pitanju postavili ste, zapravo, dva pitanja, jedno lako i jedno teško. Prvo ću odgovoriti na lako pitanje. Čitanje teksta naglas odnosi se samo na moje dramske tekstove. Premda rijetko, ponekad naglas pročitam pokoji dijalog iz drama za vrijeme čitanja završne verzije teksta, ali i didaskalije koje smatram integralnim dijelom dramskog djela. Iako to ne trebam činiti, jer imam sposobnost da i bez toga razgovijetno u sebi čujem dijalog kao i didaskalije, ostala mi je navika povremenog izgovaranja teksta naglas iz vremena kad sam, oko dvije godine, kao glumac bio na sceni u značajnim predstavama zagrebačkog Hrvatskoga narodnog kazališta (Balade Petrice Kerempuha, Julije Cezar, Pavlimir, Macbeth), koje smo izvodili u Zagrebu i Dubrovniku. Imao sam sreću, jezičnu sreću, što sam radio pod vodstvom strogih redatelja „stare škole” Koste Spaića, Vladimira Habuneka i Mladena Škiljana. Radeći s njima naučio sam mnogo toga kao dramatičar, i u pozitivnom i u negativnom smislu, prije svega to da u pisanju drama izbjegavam pisanje takvog dijaloga koji omogućuje povišen i izvještačen, te stoga i neprirodan odnosno artificijelan scenski govor. (To mi je u istom smislu pomoglo i kad sam radio scenarij za film po jednom od svojih romana.) Ne, nikad u već završenom tekstu drame ne mijenjam ništa nakon sporadičnog čitanja naglas.

Odgovor na drugo pitanje zahtijeva složeniju razradu. Dok pišem pomislim rijetko, ali ipak, na prvog i najzahtjevnijeg čitatelja – na sebe. Ako nisam zadovoljan tekstom, onda se borim s mnogobrojnim problemima koji su sastavni dio svake kreativne djelatnosti. Naime dok ne postanem u potpunosti zadovoljan tekstom ne šaljem ga u časopise, na radio, na internetske portale i izdavačima. U počecima profesionalnog pisanja i objavljivanja (u turbulentnom kontekstu „mladost-ludost”) pomislio bih, priznajem, na ostale čitatelje te na one učinke koje bi moj tekst ili moja knjiga trebali imati na njih. Nisam poput Joycea otišao baš tako daleko da tvrdim da bi moj idealni čitatelj morao patiti od idealne nesanice, već sam mislio da bi čitatelj mojih djela morao biti na istoj ili barem na sličnoj razini shvaćanja značenja utkanih u tekst na kojoj je i autor knjige. Nevjerojatna pretencioznost! Nju je tada prouzrokovala moja slaba upućenost u teoriju recepcije. Nakon kratkog, ali intenzivnog studija recepcije, ta je pretencioznost u potpunosti nestala. Nadalje čitam i pišem već 64 godine, a profesionalno pišem i objavljujem više od četrdeset godina, ali već dugo, više od trideset godina, rijetko kad dok pišem pomislim na čitatelje. Mislim ponekad, kako rekoh, samo o prvom čitatelju, to jest o sebi. Ako svojim tekstom, pa i onim najmanjim, recimo kratkom pjesmom, zadovoljim sebe, onda je sve u redu. Uostalom, pravi pisac, što znači ambiciozan i zahtjevan autor, piše, prije svega, da zadovolji sebe. Takav je pristup autorskom subjektu koristan ne samo za pisca, već i za književnost. Jedan mi je kolega u prividno šaljivom tonu rekao da autor koji je zadovoljan literarnom kvalitetom svojih knjiga ima, osobito ako je plodan pisac, zagarantiranu mirnu čitateljsku starost. U tom slučaju on, nastavio je kolega, u starosti (koja po njegovu mišljenju počinje u 81. godini) ima osiguranu poticajnu lektiru za osobnu upotrebu, osobito ako ga i kao pisca i kao čitatelja ne zadovoljavaju knjige njegovih kolegica i kolega, i domaćih i stranih. I doista, takvog autora nimalo ne uznemiruje Barthesova teorija o smrti autora, jer dobro zna da dok je on živ i spisateljski te čitateljski djelatan, i dalje postoji autor kao ključna kreativna energetska točka pisanja. Poslije autorove biološke smrti (postoji, jasno, i autorova smrt prije njegove prirodne smrti) ionako nema ničeg (za njega mrtvoga) pa tako ni autora. Ipak, ovdje moram naglasiti da se nipošto ne smije zanemariti intrigantno Barthesovo mišljenje o smrti autora koje je izložio u eseju Smrt autora, jer, kako sada stvari stoje, u mojem odgovoru naznačena vrsta autora sve je rjeđa. No ovo je vrlo zahtjevna polivalentna tema kojoj treba posvetiti mnogo više tekstualnog prostora od ovoga koji sam iskoristio za odgovor (što se mene tiče, to je otprilike sedamdeset stranica) i mnogo vremena (minimum je, po mojoj gruboj procjeni, sedmodnevni simpozij u Zagrebu i Dubrovniku s brojnim sudionicima koji bi s različitih znanstvenih područja književnosti i filozofije pristupili problemu moguće smrti autora i interaktivno je osvijetlili sa svih aspekata koje ta teška i šokantna tema zaslužuje u istoj mjeri kao i ona o smrti Boga).

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

U vašem petom pitanju postavili ste čak tri pitanja, što me raduje zbog toga što su ona izuzetno izazovna i teška. No ja volim teške izazove. Prvo je pitanje teško zbog toga što će većina pisaca, uključujući mene, u svojem odgovoru na to pitanje biti nužno subjektivna, te stoga i prilično neprecizna, u ponekom slučaju čak do nerazumljivosti. Vrsnoća odgovora na to pitanje ovisi, prije svega, o sposobnosti autorskog subjekta da se shizofreno rascijepi na autora i relativno obrazovanog čitatelja kojemu područje stilistike nije strano. S obzirom na to da mi stilistika nije strana postoji mogućnost da na to pitanje odgovorim. Nadam se da ću, barem približno, i uspjeti u tome. Glavna su obilježja mojega stila, da se paradoksalno izrazim, do „stilističkog bola” uočljiva pismenost (koja je, ambivalentno rečeno, s vremenom sve pismenija i virtuoznija; nažalost, u naše je vrijeme zbog retardacije hrvatskog jezika pismenost teksta postala jedno od glavnih stilskih obilježja tako da će stilistika kao znanstvena disciplina biti prisiljena to obilježje uzeti u ozbiljno i pomno razmatranje), zatim iznimno bogat vokabular kao i ekscesna upotreba jezičnog i tematskoga registra, potom elastična jednostavnost izražavanja i osobit kozmopolitski duh sintakse te nastojanje prema što većoj raznovrsnosti sintaktičkih rješenja i na razini sintakse izraza i rečenice i na razini sintakse teksta. (Taj sam stil u skladu sa svojom općom poetikom nazvao i apsolutnim romantizmom i psihotičnim realizmom. Više o tome u odgovoru na treće pitanje.) Imajući na umu izložena glavna obilježja stila, mogu se lako uočiti karakteristike tih obilježja na lingvističkoj razini stila rečenice. Meni se, uzimam ovdje relativno jednostavan jezični primjer, ne može dogoditi, osim ako je riječ o karakterizaciji lika, da pridjev pišem nakon imenice kao što je to slučaj u nekim jezicima. Priroda hrvatskog standardnog jezika ne podnosi takve ružne jezične i stilske diverzije, a ako se one ipak zbivaju, onda možemo govoriti o lošem ili arhaičnom stilu koji takvom stilskom praksom značajno osiromašuje jezični tonus i potencijal suvremenoga hrvatskog književnog jezika. Naime priroda hrvatskog jezika već je odavno prevladala takvu upotrebu pisanja pridjeva kojoj je, navest ću samo jedan primjer, bio sklon i Miroslav Krleža, najviše u svojim esejima i politički intoniranim pamfletima. No ta neugodna činjenica ne umanjuje bljeskove kvalitete u ostalim aspektima njegova stila, osobito pak ne u Baladama Petrice Kerempuha. Ono što zabrinjava i snažno uznemiruje jest to da čak i danas neki suvremeni hrvatski pisci čine istu jezičnu i stilsku pogrešku pišući pridjeve iza imenica.

Na drugo pitanje odgovor je pozitivan. Da, stil je za mene neotuđivi prostor autorske originalnosti i nosi moj autorski potpis na cijelome tijelu teksta kao i u svakom njegovom segmentu. Stil moje autorske originalnosti kapilarno je prisutan i relativno ravnomjerno raspoređen u svakoj knjizi mojega opusa. Kada tako ne bi bilo, prekinuo bih s pisanjem umjetničkih djela i potražio neko drugo zanimanje, recimo neki posao koji se odvija u timu. U gotovo svakom timskom radu manja je odgovornost svakog člana tima, jer se u zamršenom kolopletu grupe teško može prepoznati individualni autorski doprinos. Kolektivno autorstvo, ili u književnosti poznato tandemsko autorstvo, za mene nije poticajno. (Možda bih učinio iznimku kad je riječ o pisanju filmskih scenarija.) Pritom ne odričem mogućnost da tandemi mogu stvoriti dojmljivo umjetničko ostvarenje. Histerično, može se i tako slobodno reći u mojoj literarnoj radionici, histerično sam upućen na „ja”, na jastvo autorskog subjekta, dakle isključivo na sebe, što pak znači na onoga koji svakodnevno pišući kreativno disciplinira kaos svijeta u kojemu se zatekao (ne svojom voljom!). Je li u pitanju moj strah od gubljenja identiteta ili od potpunog rasapa ličnosti? Ne znam. Na to zamršeno pitanje odgovorit će teoretičari i praktičari primijenjene psihijatrije poput Karla Jaspersa koji je napisao minucioznu i potresnu usporednu patografsku analizu Strindberga, Swedenborga, Hölderlina i Vincenta van Gogha. Da se ne pomisli da sam skrenuo pameću, dakle da se ne pomisli na ono najgore, evo jednog uravnoteženog umirujućeg odlomka koji sam izabrao. Naime u pogovoru spomenute uznemirujuće Jaspersove knjige o velikim i značajnim autorima Danilo Pejović donosi sljedeći zaključak.

Kao što smo naveli na početku, već je Platon uočio sam fenomen kao filozofski problem, te svaka bena i luda ne može biti tema našeg raspravljanja. Oštro i sarkastično to je izrekao i Blanchot u svom filozofskom Uvodu: „Van Gogh je bio lud, ali nije dovoljno biti ludim da bi se bilo Van Gogh!”

Toliko u odgovoru na drugo pitanje. On je nužno nedostatan kao i odgovor na prvo pitanje, ali za temeljitu elaboraciju odgovora na sva pitanja postavljena u ovoj anketi bilo bi po mojoj procjeni potrebno otprilike sto osamdeset stranica, preciznije rečeno bila bi potrebna knjiga za čije pisanje zasad ne postoji slobodan termin u mojoj literarnoj radionici.

Odgovor na treće pitanje o mijenjanju stila postupnim povećanjem opusa, u mojem slučaju tijekom više od četiri desetljeća, bit će zbog težine pitanja manje jednostavan nego odgovor na drugo pitanje, no pokušat ću odgovoriti. Sve ovisi o općoj poetici i pripadajućim temeljnim poetikama u pojedinoj fazi stvaranja. Budući da sam perfekcionist, nakon sudbonosne odluke (koju sam donio burne tmurne noći s 26. na 27. rujna 1976. kad sam iznimno uznemiren lomio egzistencijalne valove u blizini uzbudljive park-šume Maksimir) da ću odbiti ponuđenu akademsku karijeru na Odsjeku za filozofiju Filozofskog fakulteta i „baciti sve na jednu kartu”, to jest prihvatiti se doživotnog patološki nesigurnog posla umjetničkog stvaranja na području pisanja, svoju sam opću poetiku i četiri temeljne poetike (operativna kormila koja pokazuju smjer pisanja) napisao te noći završivši posao usred, reći ću to poetski, sunčevih zraka ružoprste rujanske zore. Najkraće rečeno, riječ je o općoj poetici i iz nje izvedene četiri temeljne poetike od kojih svaka u skladu sa svojim simboličkim potencijalom ima svoju boju (crvenu boju za prozu, plavu boju za poeziju, zelenu boju za dramu i ostale izvedbene umjetnosti te srebrnu boju za esej, teoriju i filozofiju). Ovdje donosim opću poetiku, koja je omogućila oblikovanje četiri temeljne poetike, nakon koje slijedi završni dio odgovora o mijenjanju stila.

Apsolutni romantizam – opća poetika

U uvodu u opću poetiku dovoljno je reći sljedeće: sve što vrijedi za apsolutni romantizam istodobno u svakom aspektu vrijedi i za psihotični realizam. Razlika je vidljiva, ali mala, a sastoji se u tome što psihotični realizam izmišljenu stvarnost književnog djela namjerno opterećuje malo većom količinom „stvarne stvarnosti”. Za razliku od literarne stvarnosti takva je stvarnost nerijetko psihotična.

Mašta/fantazija/imaginacija cirkularno je mjesto umjetničke prakse apsolutnog romantizma, takve poetike pomoću koje se događa stalna i radikalna preradba odnosno preraspodjela zatečenog Ovdje u umjetničko djelo.

Apsolutni romantizam sinonim je borbe za apsolutnu slobodu, za slobodu od i za slobodu za.

Ozračje apsolutnog romantizma ne prožima samo umjetničku sferu, ono isto tako daje ton svim oslobodilačkim pokretima. Svaku revoluciju, svaki pa čak i najmanji borbeni pokret ispunjava romantizam, to osjećanje bliske ili udaljene slobode, to jest sudjelovanje slobode same, što je u svakom smislu obećavajuća participacija. Naime dok traje romantizam, traje i revolucija. Kada ta motorička snaga splasne ili nestane, sve izblijedi i opet nastupa ono kobno postojeće.

Ova opća poetika fokusirana je na romantizam u umjetnosti, preciznije – u književnosti.

Romantizam ako nije apsolutan, nije romantizam. U biti romantizma neprekidna je težnja prema apsolutnom, što znači prema slobodi; to je snažna opsesivna žudnja za korjenitom preobrazbom doznačenog mjesta obavijenog zrakom ljudske radosti. U biti romantizma zrcali nasrtaj budućeg. Stari romantičari, jedan od njih je i Hölderlin, pokušali su dosegnuti ono apsolutno u prošlom ili pak u „vraćanju prirodi” kao plahoviti predromantik Rousseau. Nije li to tek apsolutan bijeg za razliku od apsolutnog nasrtaja u buduće, uznemirujuće je pitanje novih romantičara, apsolutnih romantičara.

Apsolutni romantičar nikad nema vremena. Zbog fanatične želje za slobodom njemu se neprekidno žuri, ali ne u feljtonističku pitkost mimezisa neslobode, već u napor budućeg, u napor buduće slobode koju (zasad) postiže isključivo u umjetničkom djelu.

Apsolutni romantičar aktivno i kreativno rekreira zatečeno Ovdje, kritički imaginira bogatu fenomenalnu razbujalost svijeta kao već romantičnu, oslobođenu svih stega. U njegovu je djelu naš svijet, u trenutku umjetničke transformacije shvaćen kao-već-romantičan, uistinu romantičan. Ono mimetičko kao da pretvorilo se u romantičko da, u slobodno jest koje kao apsolutno živi u romantičkom artefaktu bez obzira na neslobodnu zbilju. Na taj su način djela apsolutnog romantičara „otoci u struji”, oaze koncentrata slobode, oaze koje stalno pokušavaju razrijediti banalne ropske duše isto tako trivijalne ropske stvarnosti.

Često se apsolutni romantičar osim pravljenja umjetničkih djela, to jest estetskih predmeta, usudi svojim ponašanjem i življenjem kreativno aktivistički intervenirati i u izvanumjetničku zbilju, nastojeći izvjesnost u umjetničkom djelu postignute slobode pretočiti i u društveni, izvanumjetnički kontekst, ali zbilja je surova, još nespremna za slobodu. Ona, ta zbilja, ta stvarnost, živi uvijek represivnu jednodimenzionalnost i ne dopušta razigravanje naprednih utopijskih kreativnih moći, te ih često reakcionarno suzbija proganjanjem, prešućivanjem, zabranom, zatvorom, cenzurom, ludnicom i, ako drugačije ne ide, ubijanjem.

Unatoč svemu apsolutni romantičar stalno radi, marljivo nastoji. On je daleko od debatnog kluba kukavičkih dupelizaca zbilje koji si umišljaju da svojim poltronskim verbalizmom transcendiraju vlastito govno odnosno kenjkavu stvarnost koju kontinuirano proizvode i uvijek iznova reproduciraju. Apsolutni romantičar rekreira i preoblikuje postojeće Ovdje metafizički napregnut i utopijski nagnut. Sudarajući fluidne gomile „nemogućeg”, pravi je otrov za diskurzivnu podlost razuma i njegovu gotovo nepojmljivu koristoljubivost. On je disident koji paradoksalno spaja nježnost i grubost, nevinost i jaku razuzdanost, razarajući radosno-služeću gestu postojećih postojećem (neslobodi).

Zbog takve buntovne „đavolje” prakse stvaranja nove, znači utopijske stvarnosti, a bez podilaženja pukoj i već odavna uobičajenoj pragmi mimezisa, apsolutni romantičar svojim umjetničkim djelom neuhvatljiv je svakoj ideologiji, jer je daleko ispred postojeće zbilje – u carstvu slobode. Već samim postojanjem njegova su provokativna umjetnička djela šamar općoj inerciji svijeta, upozorenje samozadovoljstvu konzumerističkog bitka svijeta, snažna prijetnja učmalosti kao djelatni i neuništivi znak starodrevne ljudske čežnje za slobodom. Umjetnička djela apsolutnog romantizma su nepristajanje na kobno postojeće.

Sfera nepristajanja na kobno postojeće (na neslobodu) živa je oblikovateljica odlučujuće konkluzije apsolutnog romantizma. Ta sfera, sfera apsolutnog romantizma, podrazumijeva jak autorski subjekt koji je spreman na vlastito samouništenje, na samouništenje mitologije subjekta i kulta autora zbog bogatog budućeg; ta sfera podrazumijeva konkretnu sudbinu individuuma koji zna sebe ne kao mehanizirani, klasificirani broj postindustrijskog društva, već koji zna sebe kao unikatni pomalo narcisoidni korpus, kao blistavo tijelo neuvrštavanja u racionalistički stroj, u ružne morbidne uzde razuma i njegovih brojnih diskursa. To tijelo, apsolutni romantičar, bolno i drhtavo, senzibilno do nevjerojatnih raspona između užasa i radosti, to tijelo učinkovito prokazuje sintaksu dosade koja ga okružuje, opasne dosade svijeta koji steže sve ono što je u njemu slobodoljubivo. To tijelo, taj žilavi korpus vesele melankolije, živi odlučeno na sve; živi sukladno svojemu habitusu: usamljeno i borbeno.

Apsolutni romantizam jest, prije svega, borba, eros za apsolutnim. On je borba za buduće, on je beskompromisna priprema slobode koja će nakon kreativnih napora zablistati u svoj svojoj punini. Apsolutni romantizam jest preliminarno odnosno pripremno uvodno življenje budućeg i zasad još-ne-postalog Ovdje.

Nakon ovdje izložene opće poetike, mogu zaključiti da su glavna obilježja mojega stila ostala do danas gotovo nepromijenjena i u skladu s njom. Međutim, iz djela u djelo postupno su se mijenjala sekundarna svojstva stila temeljnih poetika. Za ovu priliku izabrao sam plavu poetiku, onu kojom se služim pišući poeziju. Ukratko ću izložiti sekundarne promjene stila u svojoj poeziji. (Objavio sam dosad jedanaest knjiga poezije; jedanaesta je Pustinja, MeandarMedia, Zagreb, 2015. Svaka faza promjene stila izražena je posebnom sintagmom koja vrlo sažeto definira tu fazu. Žao mi je što zbog velike opširnosti ovdje ne mogu podastrijeti iscrpna objašnjenja svih sintagmi koje su se zbog mijenjanja stila pojavile na području plave poetike.) Dakle riječ je o promjenama stila na području plave poetike. Sekundarne promjene stila mojeg pjesništva mogu se relativno lako i bez većeg napora pratiti u poetičkim stilskim karakteristikama od faze semantičkog konkretizma (knjige Leptiri arhetipa i Koan), faze političkog kriticizma (Zadimljena lopta), faze antičkog karnevalizma (Rupa nad rupama, suvremena „biblijska” himna), faze erotičkog egzistencijalizma (Erektikon), faze erotskog egzibicionizma (Slatki automati, vrsta ekscesivnog rock'n'roll populizma) i faze polivalentnog poetizma (Plava krv) pa sve do djelomice narativne faze ontološkog egzistencijalizma (Neuro-Neuro i Jazz, afrička vuna) i još naglašenije narativne faze psihotičnog realizma (Tihi alati i Pustinja). U prvoj stilskoj fazi koristim stil ispitujući jezik iznutra, rekonstruirajući njegovu građu; pritom se povremeno služim nekim dosezima teorija formalizma, strukturalizma i poststrukturalizma. U drugoj, vidljivo prijelaznoj, fazi naglasak je na minimalnom proširenju naracije stiha. U trećoj fazi, koju alternativno nazivam izrazom artizam intenzivne karnevalizacije, na djelu je tematsko pretjerivanje u parodiji biblijskog ritma Pjesme nad pjesmama; na tematskom planu to je povratak dostojanstvu ljubavne himne ljudskim tijelima. U četvrtoj fazi vraćam se stilskom zgušnjavanju metafore, koju sam u prethodnim poetičkim stilskim fazama donekle razrijedio, dok u petoj fazi (Plava krv) i još primjetnije u šestoj fazi (Neuro-Neuro i Jazz, afrička vuna) te najprimjetnije u sedmoj fazi (Tihi alati i Pustinja) stilski reaktualiziram narativnu strukturu stiha kompleksnijim metaforama u mjestimično iritirajućoj kombinaciji s prividno proznim elementima. Zapravo, tek u petoj, šestoj i sedmoj fazi (u stilski naizgled mnogo jednostavnijoj poetskoj teksturi) na ekscesivan način razotkrivam traumatičnu neurotičnu strukturu psihe suvremenog čovjeka koja, ta faza, neprekidno u onom „banalnom” ili u onom „trivijalnom” susretu jezika i tijela, tijela i govora, aktivističkim kritičkim stilom pokazuje uznemirujuća i ponegdje u velikoj mjeri odvratna stilska obilježja urbanizirane globalne ruralne shizofrenije. U kasnijim poetičkim fazama prisutno je ironiziranje, to jest oštra dijagnoza našega „neuro-neuro” svijeta. To ironiziranje nudi paradoksalan, no ipak „aproksimativan izlaz” u očiglednoj nemogućnosti istinske interaktivne ljudske komunikacije. Na djelu je izlaz prikazan kao buntovan i kreativan kritički odnos pojedinca prema općoj globalizaciji neuroze, koja u doba interneta i pojačane „digitalizacije svijesti” uništava gotovo svaku osobnost. To je onaj odnos u kojemu posrnuli ego uzima stvar u svoje ruke i nastoji svim silama biti u dosluhu s bićem Drugoga. Taj će borbeni odnos u osmoj stilskoj fazi, koja će biti vidljiva u novoj knjizi pjesama na kojoj sad radim, biti još jače izražen pomoću aktivističkog stila koji je u dubokom i tijesnom skladu s plavom poetikom.

Toliko zasad za ovu poticajnu anketu uz zvonak završni akord svekolikom puku transparentnih stihova na pjesničkoj sceni sve prisutnijeg hrvatskog pjesnika, autora koji koristeći bogat PPP, poetiku prigodne dosjetke, piše i objavljuje poeziju prepunu razigranoga erosa potpisujući je revolucionarnim semantički polivalentnim pseudonimom Sven Adam Ewin: „Netko konačno reći mora: / Čitajte pjesmu, ne autora! / Pa kličem, dok u sjenu padam: / Nek' živi pjesma, a ne Sven Adam.” Ne mogu odoljeti da Svenu Adamu Ewinu ne darujem distih kao malu pjesničku psinu. Evo ti dvostiha, o Ewine, bujnom ljupkom muzom Erato rođeni sine: „Nek' zauvijek uspravno živi svenuti Adam u tamnoj crvenoj Evi, / u njezinoj babilonskoj stilskoj vrevi!”

Ivan Vidić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Za vrijeme pisanja, uglavnom ne. Tijekom vremena stvari se nauče i steknu se navike u pisanju bez te pomoći sa strane. Kako tekstove oblikujem, prepravljam i popravljam sâm, tek u nekoj završnoj fazi, ako su u pitanju delikatna rješenja, konzultiram pomoćnu literaturu.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Da. Dopuštam lekturu, ali potom provjeravam lektorirano. Sugerirana rješenja su nekad dobra i dragocjena, ali znaju i pokvariti tekst. Urednik mi je svaki inteligentni čitatelj kojem pokazujem tekst prije objave, sugestije saslušam i ako valjaju, rado ih prihvaćam, ali mi urednik kao neki suradnik, sukreator, ne treba, štoviše, smeta mi.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Ironičnik?! Nešto gluplje teško da sam čuo. Nadam se da se autor šalio. To bi valjda poslužilo nesretniku koji ne zna napisati ironičnu rečenicu, pa nam mora telefonirati da je nešto bilo ironično. Ili možda griješim? Zapravo ovo pitanje je vrlo poticajno. Nove interpunkcije – zašto ne?! Na primjer: Mala, baš si mi sva zgodna, dođ' vamo i sidi mi na kolino, pa onda znak za – erotičnik. Ili – Sad ću te izbost ovom nožinom, matere mi, pa onda znak za – zastrašnik. Dalo bi se izmisliti gomile interpunkcija.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Ne čitam sebi tekstove naglas. Često ih čujem kad ih čitaju glumci, ali tada je već uglavnom kasno. Odustao sam od razmišljanja o čitatelju kao o nekoj univerzalnoj kategoriji jer smatram da ona ne postoji. Onaj tko me shvaća i voli to što pišem, moj je čitatelj i ja sam njegov pisac. A s obzirom na opće stanje kulture, pismenosti i načitanosti u ovom društvu, stilska prilagodba ukusu nekog imaginarnog prosječnog čitatelja bi bila početi pisati svinjarije po novinama i društvenim mrežama.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Ne mogu opisati glavna obilježja svog stila, kao ni njegove sekundarne karakteristike, jer bi takav pokušaj bio površan i ostao nedorečen, te stoga netočan. Osim toga, autor koji bi se raspisao o svom stilu, vjerojatno ne bi imao nimalo stila. Taj posao je na drugima.

Dvije varijacije – mogući odgovori na dva zadnja pitanja

O jeziku kojim pišem – kako i što

4.

Od samog početka pisanja, od svojih prvih iskustava s proznim i dramskim tekstovima, obraćao sam veliku pažnju na jezik kojim pišem. Na odabir riječi, na dužinu i oblik rečenica, na ritam njihovog nizanja i promjene ritma, na cezure, interpunkcije i razne ostale zastanke – nikad nasumice pobacane po tekstu – koji mi onda omogućuju lakšu, bolju i točniju promjenu motiva, tema i sadržaja. Trudim se da tekstovi upisani u cjelinu djela imaju svoju melodiju; pažljivo biram mjesta prikladna za staccato kratkih rečenica, promjene u tempu, prelazak na druge, duže i drugačije rečenice koje onda koloriraju tekst dajući prizoru atmosferu, a sadržaju novo, dodatno ili drugačije značenje. Sve to proizlazi iz nekog davno osviještenog i prilično čvrstog stava da nije važno samo što, već i kako se nešto iskazuje u prostoru i vremenu zasebnog književnog teksta.

O tim procesima uglavnom se ne misli dok se piše, oni, vremenom provedenim pred bijelim papirom, postaju spontani i gotovo automatski, jer da je drugačije, da su planirani i konstruirani, tekstovi bi izgledali nezgrapno i nakinđureno. To je pitanje mjere i – kolokvijalno rečeno – dobrog ukusa, jer vidljivo i napadno inzistiranje na stilu tekst može učiniti dosadnim, umjetnim i smiješnim. Dakle, smatram da stil, više-manje, ne smije skakati čitatelju u oči, a poželjno je i nakon gradnje i stavljanja fasade ukloniti skelu.

Značajna stvar za oblik, izraz i stil onog što pišem proizlazi iz činjenice da uvijek pišem rukom po papiru. Ne smatram to univerzalnim pravilom koje vrijedi za svakoga, ali pisanje direktno u računalo u mom slučaju daje sasvim drugačije rezultate. Kao da negdje u meni postoji neka uvjetovanost razlike između nečeg što se mora napisati i nečeg što se može samo otipkati. Ne mogu točno objasniti kako i zato vjerujem u osovinu glave i ruke, i njenu vezu s pisaljkom i papirom, ali tipkanje po kompjuteru mi ispada nekako brzo, plitko i površno. Mislim da u pitanju nije nikakva staromodnost; od djetinjstva volim kompjutere.

Bitno za moje pisanje također je i nesentimentalno bacanje napisanog u smeće; samozaljubljeno gledanje u vlastiti tekst smatram jednim od najvećih neprijatelja umjetnosti. U toj kategoriji su još i pisanje na rok i naručeno pisanje za novac. Druga bitna stavka je i odlaganje napisanog u stranu. Neki tekst može biti napisan u jedan dan, ali skica može čekati i dvadeset godina, stoga mi je često jako teško odrediti kronologiju nastanka vlastitih radova – tekst se često odvaja ili izranja iz drugog teksta. Stavljanje na stranu, na čekanje, može biti iz raznih razloga. Gotov tekst moje knjige Violator/Ona govori ostavio sam da čeka nekih petnaestak godina, jer sam čekao na pojavu nekog suvislog izdavaštva, scene i publike u Hrvatskoj, čekao da se „nešto promijeni”, a objavio sam ga kad sam shvatio da se to neće dogoditi vjerojatno nikad. Za dramu Kroz sobe trebalo mi je dvadeset godina da se odlučim dokud su uspjela pobjeći, odlutati, dolutati, moja dva poražena nesretnika, bjegunca pred ratom u potrazi za slobodnim teritorijem, dok naprasno nisam odlučio da lutaju svijetom do dana današnjeg, jer slobodnog teritorija nema.

5.

Što se samog jezika tiče, odabira riječi koje uklapamo u rečenice, volio bih reći da svoje tekstove pišem bez određene svijesti o jeziku – površinske, vanjske – i kad bi to bilo baš tako, u pitanju bi bio sretan rad, koji teče s lakoćom. Ali realitet nam tu svako-malo podmeće nogu. Jednostavna definicija – govorim i pišem hrvatskim jezikom i koristim sve riječi koje znam, i neke nove, koje, istina, ne često, putem izmišljam. Suprotno od svakog jezičnog čistunstva u vokabularu koristim riječi iz starih knjiga, riječi iz novih knjiga, riječi koje sam naučio davno, riječi naučene danas – sve to ulazi u korpus jezika. Lokalizmi, dijalekt, šatra, tuđice, neologizmi, psovke i prostote, sve to dolazi u obzir, ako mu značenjem i uvjerljivošću stila damo smisao. Sve je regularno, sve je legitimno za izreći i napisati, ako posjeduje unutrašnji smisao, logiku i ljepotu.

Pretpostavljam da je moj osobni jezični pristup, sabirački, kumulativan, onaj koji uzima u obzir sve, gotovo imperijalistički. Osim toga, u čemu bi jedan Hrvat uopće mogao biti imperijalist, osim u jeziku? Jezično čistunstvo i nametanje ideoloških pravila, osobno sam se osvjedočio mnogo puta, uglavnom dolazi od polupismenih, nevježa i političkih budala. (Godinama svjedočimo pokušajima osiromašivanja i karikiranja jezika paničnim izbjegavanjem „srbizama”, pohrvaćivanjem i arhaizacijom helikoptera, sportaša, majora i oficira, pa tako umjesto anglizama dobivamo rusizme i germanizme, a od vojske onih koji časno služe dobivamo gomilu sumnjivaca koji su a priori feudalno časni, dok su neki do- ili polučasni i dok smo svi ostali valjda sasvim nečasni. Ti vrtoletni egzibicionizmi domoljubnih pseudointelektualaca, taj ideološki teror nacionalizma, podvizi su na putu trajnog onepismenjavanja naroda i konačnog gubitka identiteta. Naravno, taj isti mentalitet objavljuje trenutnu kapitulaciju pred najezdom anglizirajućeg marketinškog i medijskog novogovora i komunikacije besmislenim kraticama i emotikonima.)

No, to u konačnici i nije osobito važno, to su problemi niže razine i trivijalno politikantstvo svakodnevice. Jezik kao i život nalazi svoje puteve. Poput vode je – nametnu li mu se razne prepreke, prelit će se u nepredvidljivim smjerovima. Meni kao onom koji piše, od dosadnog ravnog puta, često je draža zanimljiva i teška stranputica. Jer u pisanju, u nijansama onoga kako, krije s odgovor na ono veliko što.

Tomislav Zajec

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

U prvoj fazi pisanja, dakle svojevrsnom ulasku ili uranjanju u tekst, nastojim biti što slobodniji unutar samog jezika. To zapravo i konkretno znači da pišem unutar svojevrsnog mehanizma koji je prvenstveno obilježen kako automatizmom, tako i necenzuriranim iskonskim veseljem što postoji medij u kojem se zaista mogu izraziti na način na koji to želim. Vjerujem da je bez te prve faze bivanja unutar jezika svako umjetničko izražavanje u istom zapravo neautentično i na neki način isprazno. Dakako, naknadni povratci u tekst podrazumijevaju i kritičniji te samim time i hladniji povratak jeziku. Podrazumijeva se da stupanj odmaka ovisi i o književnoj vrsti u kojoj se nalazim. U tom kontekstu, za mene barem, poezija ili drama omogućuju nešto dulje bivanje u prostoru nevinosti jezika, od primjerice proze. No vjerojatno najneobičniji odnos naspram jezika u smislu pravopisa imam u formi scenarija, koji u svojim dijaloškim pasažima dopušta ili čak traži jedinstven pristup u kreiranju svojevrsne fikcionalne prirodnosti govornog jezika, što se postiže neprirodnim odmakom od samog pravopisa, pri čemu vrijede neka potpuno obrnuta pravila u pristupu samom jeziku. No da se vratim na pitanje; u kasnijim etapama pisanja znam se naći na internetskoj stranici pravopis.hr, na kojoj naknadno i ohlađeno provjeravam neke od svojih jezičnih kombinacija ili odabira.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Pravopisna organizacija teksta sasvim sigurno predstavlja neodvojivi dio umjetničkog stvaranja, međutim njezin prostor slobode, a kao što sam to pokušao naglasiti u prethodnom odgovoru, sasvim sigurno ovisi o mediju u kojem se ostvaruje, odnosno u odabranom književnom rodu ili vrsti. U tom kontekstu, suradnja s lektorom koja se temelji na povjerenju apsolutno je nužna. Mislim da se već unutar prvih lektorskih rješenja može osjetiti i razabrati mekoća lektorskog pristupa tekstu te razumijevanje za samu materiju. Uredničke i lektorske savjete ili prijedloge uvijek razmatram s velikom pažnjom, međutim bilo je slučajeva kad sam i prilično tvrdoglavo insistirao na nekim svojim jezičnim odabirima u tekstu. Dakako, kao i u svakoj drugoj suradnji, i u ovom odnosu povjerenje je ipak ključno.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Na tragu „ironičnika”, pretpostavljam da već i postoji interpunkcijski znak koji na neki način ionako već koristim u svom, prije svega dramskom pisanju, a mogao bih ga nazvati: „beskonačnik”. Za mene, „beskonačnik” je pravopisni znak „crtica” koji koristim na kraju nedovršene rečenice umjesto pravopisnog znaka „trotočke”, i koji ima, u kvalitativnom smislu, veću težinu od „trotočke”, odnosno podrazumijeva snažniji podtekst neizgovorenog.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Biti piscem i ne razmišljati o tome na koji će način vaši stilski izbori utjecati na čitatelja, rekao bih, gotovo je neozbiljno. Svaka rečenica ili sintagma zapravo pridonosi gradnji određenog dojma, i biti do kraja svjestan svih posljedica tog dojma zapravo i znači biti piscem. Prostor otvorene kreacije samo je prva stepenica na tom putu, sve ostalo je proces upravljanja različitim izborima, kako bi se što jasnije i točnije prebacila temelja istina određenog umjetničkog teksta.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Uvijek imam krajnje jednostavan odgovor na ovo pitanje. Moj stil mijenja se i razvija zajedno sa mnom, na način na koji se i ja mijenjam i razvijam kao čovjek, a zatim i kao umjetnik. Mislim da su te dvije stvari potpuno neodvojive, te predstavljaju prostor konstante promjene. Da nije tako, pisati bi bilo silno zamorno, da ne kažem dosadno. A meni se čini upravo suprotno; za mene osobno malo je stvari uzbudljivije od bivanja u prostoru jezika. U tom kontekstu, ukoliko u nekom trenutku prestanem misliti tako, neću imati nikakvog problema jednostavno prestati pisati, bez ikakvog žala ili sentimenta.

Darija Žilić

1. Koristite li pri pisanju jezične priručnike (pravopis, gramatiku, savjetnik i sl.)? Ako da, zašto i koje priručnike? Ako ne, zašto?

Pri pisanju poezije i proze ne koristim priručnike. Pišem u dahu, a poslije dotjerujem tekst i provjeravam određene pojmove ili pravopisna pravila koristeći priručnike.

2. Smatrate li svoj način pisanja i pravopisne organizacije teksta sastavnim – ničim zamjenjivim – dijelom kreacije? Dopuštate li lekturu svojih tekstova? Ako dopuštate, surađujete li pritom s lektorom i urednikom?

Naravno da dopuštam lekturu i pritom surađujem s lektorom. No u pisanju pjesama ili proze, gdje je moguće i više se igrati jezikom, inzistiram na nekim svojim jezičnim igrama koje mogu biti u suprotnosti s gramatičkim i pravopisnim pravilima.

3. Svojedobno je predloženo da se uvede interpunkcijski znak za ironiju – ironičnik. Biste li i sami iz praktičnih ili umjetničkih razloga predložili novi interpunkcijski znak? Koji?

Nemam ideju trenutno, ali ironičnik bi bio vrlo zanimljiv znak zato što čitatelji nekad ne razumiju ironiju.

4. Čitate li naglas tekst koji ste napisali i mijenjate li nešto nakon čitanja? Razmišljate li, dok pišete, o čitatelju i o tome kakve će učinke na njega imati Vaši stilski izbori i postupci?

Nekad čitam naglas nakon pisanja teksta i pritom sam koncentrirana na eufoniju. Pazim i na semantički aspekt. Moram priznati da mi je najvažnije da sam sama zadovoljna napisanim, te da ne razmišljam puno o čitatelju.

5. Kako biste opisali glavna obilježja svojega stila? Je li stil za Vas prostor autorske originalnosti (autorski potpis) i koliko se mijenjao kroz Vaš književni opus?

Moj stil je poetična proza i izrazito metaforična, narativna poezija. Mislim da sam uspješna u stvaranju slika i ugođaja, manje se bavim jezičkim pjesništvom. Moj stil je svakako rastao jer sam radila i kao književna kritičarka i zato sam osvještavala svoj proces pisanja, autopoetiku. I naravno, čitanjem i sazrijevanjem rastemo i razvijamo se kao osobe i to se odražava i u pisanju.

Impresum

Nakladnik
Stilistika.org
Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu
Odsjek za kroatistiku, Katedra za stilistiku
Ivana Lučića 3, Zagreb

Za nakladnika
Željko Holjevac

Urednik
Krešimir Bagić

Recenzenti
Nikola Košćak
Tvrtko Vuković

Produkcija
KaramanDesign

Godina i mjesec objavljivanja: 2017, svibanj
ISBN 978-953-175-638-9

Objavljivanje knjige financijski je poduprlo Ministarstvo znanosti i obrazovanja Republike Hrvatske
v. 1.0