Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: Stilistika.org

Ivan Filipović

—

Kratka stilistika

Sadržaj

Uvodna napomena

Predgovor

Pristup. Obći dio.

Posebni dio. Prozaički slog.

Pjesnički slog. Obći dio.

Posebni dio pjesničtva.

Bilješke

Impresum

Napomena: ova knjiga sadrži posebne znakove. Radi njihova pravilnog prikaza treba u postavkama e-čitača omogućiti uporabu fonta ugrađenog u knjigu (publisher font).

Uvodna napomena

Udžbenik Kratka stilistika za gradjanske i višje djevojačke škole (1876) Ivana Filipovića jedan je od kamena temeljaca hrvatske stilistike. To djelo upućuje na razvoj discipline i mjesto koje je stilistika zauzimala u začecima moderne hrvatske filologije s jedne te na razvoj pojedinih stilističkih i retoričkih koncepata (nauk o figurama, začeci funkcionalne stilistike, razdioba tekstnih vrsta) s druge strane. K tome Filipovićev udžbenik posredno otkriva i važnost koju je stilistika imala u srednjoškolskom obrazovanju u drugoj polovici XIX. stoljeća, a koju je u suvremenim metodičkim pristupima nastavi hrvatskoga jezika i književnosti dobrim dijelom izgubila.

Reizdanje Kratke stilistike nakon točno 142 godine čini Filipovićevu knjigu univerzalno dostupnom, svjedoči o zavidnoj povijesti discipline te današnjim stilističarima, filolozima i pedagozima otkriva spoznajne uvide i izlagačke standarde jedne epohe koja se s našom po malo čemu može uspoređivati.

Krešimir Bagić

Predgovor.

Miloj i dragoj uspomeni pokojnoga Andrije Torkvata Brlića, zaslužnoga pisca, vrloga rodoljuba i iskrenog prijatelja, u znak svoje ljubavi i svoga poštovanja posvećuje pisac.

Kao što je postala moja „Kratka poviest književnosti hrvatske i srbske“, tako postade prije dvie godine i ova „Kratka stilistika“. Čekao sam, neće li se tko vrstniji na to dati; naročito neće li nam tko napisati što znanstveniju stilistiku, koja bi nam pučkim učiteljem uzorom biti mogla. Nu vidivši, da nitko takova šta neizdaje, pa da se tomu na skoro ni nadati nije, odlučim se, da izdadem ovu svoju u praksi postalu i praksi namienjenu knjižicu.

Pri sastavljanju ove knjižice bijaše mi podlogom slična češka mala stilistika od Vojtĕcha Lešetickoga, ravnatelja realke u Pisku; a uz to poslužio sam se još i mnogimi drugimi amo zasjecajućimi djeli. Kod toga pako posla bila mi je u glavnom ta namjera, da ne samo doskočim jednoj jur težko osjećanoj oskudici, s koje je ne malo obuka u tom predmetu zapinjala; nego da takodjer ni kolikoćom ni kakvoćom sadržine neprekoračim granicâ potrebe i stupnja duševnoga razvoja mladeži, kojoj je knjižica namienjena. Je li sam i na koliko u tom uspio, to neka sude na to pozvani strukovnjaci; samo neka blagohotno s vida nesmetnu, da sam u tom poslu bio na još većom stranom sasma neprogaženoj prtini, i da je ova knjižica namienjena mladeži gradjanskih, a ne tako zvanih srednjih škola, za koje se ja neosjećam ni vještim ni pozvanim, da takovo djelo pišem.

A bude li još zdravlja i ponuke, nastojat ću, da skorim sastavim i sbirku dispozicija i izradjenih sastavaka za pismeno vježbanje; jer takova bi sbirka bila takodjer veoma potrebnom za unapredjenje jezikoslovne obuke u naših gradjanskih školah, i dobro bi mislim došla učiteljem tih zavoda.

Posvećujem pako ovo neznatno dielce meni svetoj i nezaboravnoj uspomeni najvjernijega prijatelja i druga svoje mladosti, koji je nesamo kao pisac nego i kao pobornik narodnog preporoda u svoje vrieme jako zaslužno djelovao; pa koji je takodjer odlučno k tomu pripomogao, da i ja svojimi slabimi silami poslujem na polju, na kojem se sada nalazim. Bilo mu ono ako i slab ali srdačan spomenik prijateljske moje ljubavi i harnosti!

I. F.

Pristup. Obći dio.

Ustmeni i pismeni govor.

Čovjek, najsavršeniji stvor zemaljski, može misli svoga razumnoga duha označivati razglobivimi (člankovitimi) glasovi, može govoriti, ima govor. Govorom se izključivo ponosi samo čovjek. Kada se čovjek tim izključivo svojim sredstvom služi, da bližnjemu saobći svoje misli, onda govori.

Čovjek može bližnjemu preko sluha saobćiti svoje misli; to je govor ustmeni. Duh si tada slušajući prisvoji smisao nječijega glasnoga govora. Nu čovjek može i pomoćju vida drugomu priobćiti, što misli; a to je govor pismeni ili pisani. Duh si tada opet gledajući prisvoji vidljivi govor.

Slog.

Kao što same misli različite biti mogu svojim sadržajem, isto tako mogu biti i različito izražene. Različiti su načini, kojimi se pojedine misli jedna za drugom u njekoju cielost spajaju i drugomu priobćivaju. A počem misli svoga govora različito u stavke (rečenice) slažemo, i stavke u stanovite cielosti spajamo: to ima naš govor i različit slog ili stil od latinske rieči stilus.

To znamenuje slog u širem smislu; u užem je način, kako misli svoje priobćujemo pisanim govorom ili pismeno. Nauk o slogudakle nije ništa drugo, nego izvod pravilâ, po kojih se čovjek ravna, kada njekomu pismeno priobćuje svoje misli; a knjiga, u kojoj se taj nauk nalazi, zove se stilistika.

Prozaički i pjesnički slog.

Kad s njekim pismeno govorimo, to mu ili nješta priobćujemo, što naime hoće ili ima da zna; ili pako gledamo, da u njem probudimo njekoje osjećaje. Po tome ima da se ravna i naš govor.

Ako hoćemo, da njekomu nješto samo priobćimo, imamo se brinuti, da nas razumije, da mu jasno bude, što mu priobćujemo. Slog, kojemu je samo to zadaćom, da se tko čitajuć upozna sa sadržajem, da ga razumije, koji poglavito ima da djeluje na razum, zove se slogom prozaičkim.

Na misao i na čustvo može se djelovati i maštom ili fantazijom. Slog, kojim se u štiocu ili slušaocu budi njeka povolja (ugodnost), kojim se misao potiče njekomu cilju, ili da osjeća krasno, zove se slogom pjesničkim.

Svrha prozaičkog sloga jest vanjska, t. j. ona je izvan njega, on je samo načinom za priobćivanje ili poučavanje, kadkad i nagovaranje; pjesničkomu je pako slogu zadaća njegova vlastita ljepota, počem nastoji da pobudi dopadnost. Prozaički slog obsiže sve sastavke, kojimi postići možemo vanjsku njegovu zadaću; a pjesnički slog sbori opet svimi sastavci, kojimi se krasni govor izražava.

Sastavak prozaički može još prozaičkim biti i u užem smislu, iliti može biti prozom govorničkom. Tu se misli saobćuju samo, da se djeluje na volju nječiju, ili da se njetko nječemu skloni, nagovori.

Svojstva sloga, kojimi se postizava razumljivost.

Čovjek zdrava uma misli po stanovitih zakonih. Samo po stanovitom redu i u stanovitoj cielosti poredane misli vriede nješta i zaslužuju, da se bud ustmenim ili pismenim govorom izraze i priobće. Al ako hoćemo, da takove misli ustmeno ili pismeno priobćimo, moramo najprije nastojati, da si ih pribavimo, usvojimo.

Pribavljamo si pako mislî premišljavanjem ob onom, što smo izkusili, čuli ili oćutili. A kad imamo mislî po naravnom razvoju ili savezu poredanih u stanovitoj cielosti, onda moramo nastojati, da ih i razumljivo izrazimo.

Razumljivi smo:

I. Kad govorimo tako, da se obaziremo na obični način govora, nerabeć ništa, što bi se tomu opiralo; a uz to nastojimo, da nam govor bude pravilan i čist.

1. Pravilnost govora. Pravilno govori onaj, koji pazi na sva pravila slovnička.

Nepravilno bi i pogrešno govorio, kad bi tko n. p. rekao: Poručio sam kroz brata, mjesto: po bratu. Nezna progovoriti nijednu pametnu rieč, mjesto: nijedne pametne rieči, itd.

Na pravilnost ide i to, da ne samo znamo, nego da i umjestno upotrebljavamo narodne fraze; n. p.: Mlatiti jezikom. To je njegovo maslo. Metnuo sam mu crn kolač u torbu. Ići kao muha bez glave. Mlad kao rosa. Bit će na sveti nikad. Dobar je kao duša djevojačka. Dobro ga je po smrt poslati. Neda se glavom zid probiti. Otići rakom fućkat.

2. Čistoća govora. Čisto govorimo, kad bez potrebe neuplećemo u književni jezik tudjih i neobičajnih rieči i fraza. To su tako zvani barbarizmi, n. p.: Kako ste dormirali? Jesu li vas buhe mortificirale? Nemam cajta. Baš smo se liepo unterhaltovali.

Ovamo spadaju i zastareline, arhaizmi, n. p. otrok, dreselje, tač, sgar, hotinja, bližik; zatim provincijalismi, t. j. rieči, koje se rabe samo u pojedinih krajevih, n. p. drum, vaška, fenjer, ćošak, hiža, dekla, poklisar itd.

Čuvati se moramo i zlo skrojenih i posastavljenih rieči; n. p. gradonačelnik mjesto gradski načelnik, mjestodržnik mjesto namjestnik, dogodovština mjesto poviest, blagodarnost (zahvalnost), dobrodarstvo (darežljivost).

Ali dopušta se ipak, da se upotrebljavaju njekoje tudje rieči, koje su se već udomaćile dugom i u pismu uobičajenom porabom, pa bi ih težko bilo zamieniti dobrimi domaćimi riečmi; n. p.: general, majstor, oltar, pošta itd.

Takodjer su i u raznih znanostih došle u običaj njekoje tudje rieči, koje upotrebljavati možemo; n. p.: fizika, logika, pedagogija, moralno, materijalno, proza, kozmopolit itd.

Nu na nikakov način nemože da se odobri, kad tko tudje rieči ili fraze upotrebljava ili iz neznanja ili iz puke taštine, da mu se samo čude i dive neznalice i šupeljaci; n. p.: graciozno mjesto dražestno, galantno mjesto udvorno, grandiozno mjesto veleljepno, u detail mjesto potanko, infamno mjesto grdno, impertinentan mjesto bezobrazan, visita mjesto posjet, amizirati se mjesto zabavljati se.

II. Kad govorimo jasno (bistro). Jasno govorimo, kad podpunu misao, koju imamo, sgodnimi riečmi zaodjenemo; u protivnom slučaju govorimo bez smisla, nejasno, tamno, nerazgovjetno.

Nesmisao pravimo, kad govorimo o stvarih, kojih sami dobro nerazumijemo; kad rabimo rieči neprikladne i neumjestne; kad si sami protuslovimo; kad rabimo fraze neobične; kad u stavcih izpuštamo ili skraćujemo rieči, kojim se nije lako dosjetiti; kad preveć mnogo stavaka spajamo i izpreplećemo, tako da je težko razaznavati glavne stavke od podredjenih, te savez misli sliediti; kada rieči i stavke nepazljivo ili nemarno redamo ili je razstavci točno neodjeljujemo. Tim ne riedko biva, da svoje misli nejasno ili dvojbeno izreknemo.

III. Kad govorimo točno. Točno govorimo, kad misli i pojmove oštro razlikujemo, a za njihovu oznaku uzimljemo rieči, koje ih najbolje označaju. Osobito moramo pozorni biti u izboru srodnih ili sinonimnih rieči; n. p.: borba, okršaj, kreševo, čarkanje, bitka, rat. Izbjegavati moramo i rieči preobćenita znamenovanja; n. p.: Umjetnik je dobro pogodio Jelačića bana, i dao mu je značajan izražaj.

U ostalom je točnost nerazdruživa od jasnosti.

IV. Kada govorimo u savezu. To se postizava (to biva), kad su sve misli našega govora u liepom i skladnom savezu medju sobom.

Svojstva sloga, kojimi se postizava povolja.

I. Kratkoća.

Slog je kratak (jezgrovit), kad se nenalazi ništa suvišna, što bi ga razvuklo, naime ništa što nespada ili na razumljivost ili na ljepotu. Tako bi n. p. razvučen bio slog, kad bi se reklo: Svaki njegov pokret, što ga je učinio, pokazuje srčanost i tjelesno zdravlje. Izvješćujem te i dajem ti na znanje (tautologija). – Uglasta kocka. Okrugla kruglja (pleonazam). – Nemožemo i uz najbolju volju nikako biti u stanju, da pravedno prosudimo i ocjenimo ma koji čin, ako nam nisu posve dobro i točno poznate sve okolnosti, u kojih se je dogodio. Bolje: Bez poznavanja okolnosti nemožemo nijednoga čina pravedno da prosudimo (tirade, kad bez potrebe pravimo velike i zapletene izreke).

II. Blagoglasje.

Slog je blagoglasan (milozvučan), kada rieči i stavci (izreke) jedan za drugim tako sliede, ili su skupa tako spojeni, da sluhu gode, ako se glasno govore.

To se postizava, kada se pisac čuva nagomilavanja takovih suglasica, koje se nagomilane težko izgovaraju; n. p.: Drži čvrsto prstima držak dleta. Kada se izbjegava uzastopno opetovanje istih rieči, slovka ili glasova; n. p.: Ana, Stana, Cvjetana i Dragana odoše na saonah do strica si Ivana. Takova jednozvučnost veoma vriedja blagoglasje.

S blagoglasjem je srodna sumjernost (eurythmija), koja se osniva na ravnovjesju rieči u stavcih, i stavaka medju sobom. A sumjernost se ruši, kada se u stavcih manje znamenitim članom dade prednost pred znamenitijim; kada se posve neznatnimi rječicami stavak završuje; kad se vrlo mnogo i dugih stavaka u jedno spoji; kada jedno za drugim ide vrlo mnogo dugih ili naglašenih ili protivno mnogo kratkih ili nenaglašenih slovka; kada u periodah nije ravnovjesja medju protazom i apodozom; n. p.: Kano što se lavica, kojoj su skotove ugrabili, tako razbiesni, da sve obara, što u potjeri susretne; tako se i mati razsrdi na zlostavitelje svoje djece (tako se razljuti i ljubeća mati, ako joj se djeca uvriede ili zlostave, te nepoštedi nikoga, koji je krivac uvrjede).

Glasno je čitanje u obće veoma potrebno za naobrazbu sloga; a deklamatorno čitanje valjanih spisa veoma pripomaže, da si pribavimo liep način pisanja, krasan slog.

III. Dostojanstvo.

Slog je dostojanstven, kad pisac nevriedja niti krasote niti pristojnosti. Nepristojno je, kad se rabe prostački izrazi: crknuti, dernuti, žderati, lokati, blejati itd.

Nu nesamo tim, nego u obće treba da svoj slog udesimo prema tomu, kako svoj predmet predstavljamo. U tom pogledu pako imamo tri načina pisanja, naime: niži, srednji i viši način ili slog.

Niži je način prost i jednostavan. Njim se služimo u pouzdanih listovih, u spisih za mladež i puk, pa se zove i popularnim načinom. Vukove narodne pripoviedke i Daničićeve pripoviedke iz staroga i novoga zavjeta možemo smatrati uzori popularnoga sloga.

Srednji način ima već nješta više uzleta, a rabi se u obrazovanom razgovoru, u zabavnih i poučnih spisih za obrazovane razrede, pa često i u listovih odličnim osobam. Razni spisi Šulekovi, listovi Veberovi o Italiji i prievodi Miškatovićevi daju nam krasnih primjera srednjega sloga.

Viši način teži za povoljom, da djeluje na srce i maštu, da slušaoca za nješto uzhiti. Njim se predstavlja neobično, veličajno, uzvišeno; označuje oduševljenje za nješto. Govori Štrosmajerovi i mnogih drugih naših govornika daju nam izvrstnih primjera takova sloga.

S većim ili manjim dostojanstvom, s većom ili manjom osbiljnošću, svečanošću ili šaljivošću dosljedno provedeni način pisanja zove se njegovim tonom.

IV. Živost.

Živ je slog, kad nam svoj predmet zorno predstavlja, i kada na njem iztakne takove strane, koje naše čustvo pobudjuju. Živost se pokazuje ili u pojedinih izrazih ili u cielom opisu predmeta. Takovim načinom postaje govor slikovnim, a pojedini takovi slikovni izrazi zovu se slike ili figure.

Po onome što je ovdje rečeno, mogu se slike razdieliti na dvie skupine. U jednoj su one, što se rabe, da se postigne veća zornost; a u drugoj su opet one, kojimi se osobito iztiču oni dielovi govora, na koje hoćemo da svratimo veću pozornost.

Prva skupina. Slike kojimi se postizava veća zornost.

Tropi. Te najobičnije slike rabe se, kad se zamjenjuju pojmovi, koji su medju sobom u njekom savezu, medju sobom srodni. Ima ih tri vrsti, naime: sinekdoha, metonomija i metafora.

I. Sinekdoha je takov trop ili takova slika, u kojoj je dio mjesto cieloga ili obratno, zatim rod mjesto vrsti ili vrst mjesto roda. Takodjer se uzimlje jednina mjesto množine, izvjestni broj mjesto neizvjestna; daklem pojmovi po svojem većem il manjem obsegu.

Dio za cielo: Pod mojim se krovom (u mojoj kući) nemaš bojati nikoga. Tko bi nahranio toliko gladnih želudaca (ljudî)? Koliko glava, toliko gospodara.

Vrst za rod: Kruh (hrana) naš svakdanji daj nam! Ili obratno: Voće (trešnje, jabuke, kruške) ob ljeto zrije.

Obći pojam za posebni: Dušan je bio slavan vladalac (car, kralj); Rafajel velik umjetnik (slikar); Paganini velik glasbenik (guslač).

Pojedinosti mjesto množine: U zao čas, kad bi se svaki dan radjale Ksantipe (zle žene)! Izumrše nam naši Obilići i Zrinovići (naši najbolji junaci).

Izvjestni broj mjesto neizvjestnoga: Snašlo nas je trista (mnogo) jada i nevolja!

Izbavitelj Crni Gjoko,
Hajduk Veljko sivi soko,
I ostali tisućama,
Na maču su dika nama.

Sundečić.

2. Metonomija je takov trop, kada uzrok zastupa učinak ili obratno; kada se mjesto zamieni onim, što je na njem, vrieme uzme za ono, što u njem biva; u obće kad se pojmovi zamjenjuju po naravnom savezu.

Uzrok mjesto učinka i obratno. Što je Grkom Omir (Ilijada i Odiseja), to je nam naš Gundulić (Osman). Naši su nam stari nasadili puno hlada (drveća).
Kupio sam si Preradovića (njegove pjesme).

Kad muževi u užima stenju,
Valja duhom da s' na više penju.

Sundečić.

Tvar za proizvod: Umna se golotinja neda skriti ni svilom ni kadifom (odielom od svile i kadife). Obasuo ga je srebrom i zlatom (novcem srebrenim i zlatnim).

Ljuti bojak nastanuo bješe;
Navaljuju ko pomamni Turci,
Al ih hrabra Slavončad junačka
Dočekuje na to gvoždje tvrdo.

Dr. Špun-Strižić.

Stroj ili oruđe mjesto onoga, što njim postaje. Zvono (njegov zvuk) nas zove u školu. Grdoba je za svakoga biti neoprana jezika (nepoštena govora).

Znamenje mjesto onoga, što znamenuje. Krst (Kršćani) je nadvladao polumjesec (Turke). Dvoglavi orao (vlada austrijska) gospoduje nad mnogimi zemljami. Milija mu je maslina nego li lovor.

Mjesto ili posuda za ono, što je na mjestu ili u posudi. Sokrat je mirno izpio pruženu mu čašu (otrov).

A Prag múči u snu jutrenomu.

Kraljodvorski rukopis.

Grobničko je polje (bitka na tom polju) zadalo smrtni udarac mongolskoj sili.

Al valjane mi imamo glave,
Šteta samo što su nam bez glave.

(t. j bez pameti, koja se smatra da je u glavi).

Branko Radičević.

Vrieme mjesto onoga, što se u njem sbilo ili sbiva. Uspomenom Dušanova doba (tadanjom slavom i veličinom narodnom) može se ponositi svaka rodoljubiva duša. Vidovdan je upropastio srbsko carstvo.

Tam je sreće, tamo čest,
Gdje imanje, gdje je sv'jest;
To je dvoje moglo tek
Periklesov stvorit v'jek.

Sundečić.

3. Metafora je onda, kada se koji pojam, da zorniji bude, zamieni kojim drugim sličnim pojmom, ili kad se koji pojam predstavi slično radi veće zornosti. Metafora je skraćena prispodoba, u kojoj slični pojam neposredno zastupa pravi pojam. Radi kao mrav, jest prispodoba; mrav je u poslu, to je metafora. Lav je u borbi s neprijatelji (bori se kao lav). Gundulić je Omir, Cvieta Zuzorićeva Aspazija a Dositej Sokrates našega naroda.

Misliš da će ta nevolja ljuta
Prodriet gvoždje Husejnove grudi!

Dr. Špun-Strižić.

Najživlja je metafora, kada se neživućim stvarim pripisuju čovječa svojstva, čovječi rad; kad n. p. koja neživuća stvar govori, plače, smije se itd. Takova metafora zove se personifikacija; n. p.: Krv Abelova vapi za osvetom. Zemlja zieva od velike žege. Svieća izdiše.

U vedrini nad oblacim
S istoka mu do zapada
Sunce upisa zlatnim zracim
Ime, kojim slava vlada.

Ivan Gundulić.

Danica se naljutila na mjesec.

Danica je karala mjeseca:
„Dje si bio moj sjajni mjeseče,
Dje si bio, gdje si dangubio?“
„Dje sam bio njesam dangubio,
Šećerli ti večer večerasmo,
Biserli ti djevojku vidjesmo,
Za glavom joj zadjeveno lale,
Ono lale baš bi bilo za me!“
Naljuti se zvijezda danica,
Pa odleće preko vedra neba.

Nar. pjesma.

Ovakovih i sličnih personifikacija pune su naše narodne pjesme.

Osim tropa imamo za zornu predstavu još i sljedećih slika:

Primjer, kada se pojedinim dogadjajem zorno predstavlja obća koja istina. Tako se pravičnost maćuhe prama svojoj pastorčadi predstavlja zorno ovako: „Njeka maćuha imala je troje pastorčadi i jedno svoje diete; pa je medju pastorčad posve pravedno podielila jabuke, govoreći: Vas troje imate svako po jednu jabuku, a svojemu djetetu nisam dala ni jedne. Dajte dakle svakoje iz bratinske ljubavi od svoje jabuke po polovicu mojemu Milanu.“

Prispodoba, njom se sravnjuje ili prispodablja jedan predmet s drugim podobnim, da se kao u njekoj slici zorno predstavi. Tako je paun prispodoba ponosa; o njem se veli: Paun je krasote angjeoske, hoda ponosnoga, glasa djavolskoga.

Ah kolikrat pun nemira
Vidjeh, jedan od kršćana
Gdi ih na jata goni i tira,
Kako ovce sa svih strana!

Iv. Gundulić.

Kano zora jutrom se rumeni,
Kada tavnih iznad šuma svane,
Tako kćerka Kublajević-kana
Krasotom se i nakitom sjaje.

Kraljodvorski rukopis.

Osobita vrst prispodobe u Rusâ, Hrvatâ i Srbâ jest zanjekujuća prispodoba. Tu se sravnjuju predmeti zanjekujućim načinom, što naime nije. N. p.:

Ili grmi il se zemlja trese,
Niti grmi nit se zemlja trese,
Već udara morje o mramorje.

Nar. pjesma.

Reći će toliko kao: Morje udara o mramorje tako silno, kao kad grmi, ili kad se zemlja trese.

Mor porasla jelika,
Pokraj druma velika,
To nebila jelika,
Već djevojka velika.

Nar. pjesma.

Iz daleka vila ugledala
Liepu môbu usried polja ravna;
Nie to môba usried polja ravna,
Već su ono mladi umjetnici,
Koji seki u pohode idu,
Miloj seki, da joj grade dvore.

Utješenović.

Rastla kužna trubeljika trava,
Iz nje ruža niknu preubava;
To nebjaše trubeljika kužna,
Veće Rizvan, poturica ružna,
A uz njega lijepa Fatima,
Jedinica krvoloka age:
Ona – lijep danak ćudi blage,
On – najgori medju zločestima.

Dr. Špun-Strižić.

Aluzija predstavlja nam misao veoma živo i zorno tim, kad se pukim samo natuknućem sravnjuje sa poznatom kojom stvarju; n. p.: To će biti, kad u godini petka nestane (nikada). Oštar je nož, mogao bi na njem jahati (jako tup). Dobro bi ga bilo poslati po smrt (polagan je).

Slikajući pridavnici (epiteton) dodaju se predmetom, da se njimi iztakne koja vlastitost, ili da se tim što življe predstave; n. p.: Rujno vino, sinje more, milokrvno srce, vinorodna gorica, biela Ljubljana, zlatni Prag.

Gacko polje, liepo ti si,
Kad u tebi glada nema,
Ljuta glada i nevolje ljute!
Al te jadno danas pretisnuli
Krvni momci i oružje svietlo,
Bojni konji, bieli čadorovi,
Težka gvoždja i falake grozne.

Ivan Mažuranić.

Perifraza postaje, kada predmet, mjesto da ga jednostavno imenujemo, s njekoje strane shvaćena naslikamo; n. p.: Dom bez prozora i bez vrata (lies). Bog stvori dva svjetila nebeska: veliko i malo svjetilo; veliko da sja danju, a malo da razsvjetljuje noćne tmine (sunce i mjesec).

Kad sunčana zraka plaha
Po nebu se pruži vedru,
A poklisar carski uzjaha,
Zlatnom sabljom reseć bedru.

Iv. Gundulić.

Distribucija (razčlanba) postaje, kada se koji pojam razvrgne u svoje oznake, cielost u svoje česti; n. p.:

Nevinosti koprenica nježna,
Kita smilja, kita miloduha,
Rujna zora neba iztočnoga
U cvjećicu draga lica tvoga,
Dva nebesa u očicah modrih,
Žarko sunce na čelu vedrome,
U njedarcih milen raj nebesni,
Niz ramena svioni vlasi plave:
Nek ti bude ures djevojački.

Utješenović.

Dodji, braco, posestrimi svojoj,
I dovedi mlade umjetnike:
Kipotvorce i umne slikare,
Glasbenike i mndre pjesnike,
Govornike i vješte igrače.

Isti.

Vizija (vidjenje), njom se prošli ili budući dogodjaji, odsutne osobe, pa i vrhunaravna bića tako predstavljaju, kao da ih pjesnik ili govornik gleda; n. p.:

Vidim bojne sried potjere,
Gdje stieg carski po tleh pada,
Gdje se drugi s križem stere
Vrh bieloga Carigrada.

Cesarovim tu pod krilom
Ban će čestit stolovati,
Ban imenom, a kralj djelom
Podložni će puk vladati.

Minčetić.

Apostrofa postaje, kad tečajem govora neposredno nagovaramo nazočne ili odsutne osobe, uosobljene (personifikovane) pojmove, a kadkada i viša bića; n. p.:

O djevice čiste i blage,
Ke vrh gore slavne i svete
Sladkom vlasti pjesni drage
Svim pjevocim naričete;

Narecite sad i meni,
Kako istočnom caru mladu
Smrt vitezi nesmiljeni
Dàše u svom Carigradu!

Iv. Gundulić.

Aliteracija nastane, kada se nagomilavaju iste suglasice, osobito na početku rieči, da na sluh tako djeluju, kano da dolaze od istoga predmeta; n. p.:

Slomite mi tu lupinu,
Dosluživ nam nek se tare,
Da ljepote kipa sinu,
Oči nam se da napare.
Koru batom krši,
Da se sva razprši;
Tko je voljan zvono čuti,
Kalup mu je razvrnuti.

Ivan Trnski.

I za njim se družba tare,
I za njime šušti i švašti,
Kao vjetar kroz šikare
Kada suhim lišćem prašti.

Petar Preradović.

A azonancom se zove, kad se radi naravnog oponašanja opetuju glasnici; n. pr.:

Čuj – na strane prikuckuje
Na buku je.

Ivan Trnski.

Kongruenza je slika, u kojoj se zvukom rieči oponaša ono, što se njimi naznačuje. Tako n. p. oponaša Sundečić u svojoj vršitbi nabijanje gumna:

Kapa, kapa,
Tapa, tapa,
Dva, tri puta još,
Jače, bolje.
Složne volje,
Nije poso loš!

Trnski oponaša pljusak kiše i udarac groma:

Sa oblaka
Bog nam ušti,
Kiša pljušti;
Sa oblaka, ni nemari,
Grom udari.

Harmonija (sklad) postaje, kada se njeki rad oponaša mjerilom rieči. Tako oponaša liepo Špun-Strižić vrtenje kolovrata u kitici:

Život cviet je .... dan ti cvate,
Godinu te trnom bode;
Trn ostaje, cvijet ode, –
Leti, leti, kolovrate! –

Upravo se divno oponaša noćni mukli al ujedno oštri hod crnogorskih osvjetnika u „Čengijić-agi“:

Stupa četa tiho i gluho
Posried tisieh, glusieh tmina.
Ni tko šapće, ni tko sbori,
Ni tko pjeva, nit se smije:
Od sto glasa glasa čuti nije.

Ivan Mažuranić.

Podvučene rieči oponašaju svojim zvukom i mjerilom osbiljno mučanje a nepodvučene oštrinu junačkoga hoda. Prekrasno se takodjer oponaša oštar trk konja u stihovih:

I sve dalje, dalje skokom,
Cestom strmom i visokom,
Da sve konj i konjik hrižu,
Prah za sobom i iskre dižu.

Petar Preradović.

Druga skupina. Slike, kojimi se iztiču misli.

Opetovanje. Ta slika postaje, kad se ista rieč njekoliko puta opetuje budi u početku, u sredini ili na kraju izrekâ; n. pr.:

S Bogom gore, mjesta moja sladka,
Pune lipâ i debela ladka,
Pune ptica, pune jagodicâ,
Jagodica preliepa gjurgjica!
S Bogom dole, s Bogom mirisave
Pune one ljubice ubave!
S Bogom i vi po njima izvori
Velja slasti kada žedjca mori!

Branko Radičević.

Oj kovaču, tebi velim:
Džaba svieta – ljudi džaba;
Jeste svijet krasan cvijet,
Al mirisa odveć slaba;
Ti si čovjek, pobratime moj,
Svjetao je garav obraz tvoj!

Dr. Špun-Strižić.

Igra s riečmi sastoji se u tome, da se spoji njekoliko rieči, kojim je ista korenica; ili ako se ista ili slična rieč u raznom smislu upotriebi; n. pr.:

Tako lovice u lovu se
Uloviše pri lovini,
Pače gusa usried guse
Inieh plieneć plien se učini.

Ivan Gundulić.

Gradacija (stupnovanje) postane, kada se misao razvija po svojoj vriednosti, bud to sad postupno od manjega do najvećeg ili pako obratno; n. pr.:

Opasno je budit lava,
Boj se tigra, kada nesni;
Najstrašnija ipak strava
Čovjek sam je, kada biesni.

Ivan Trnski.

Amo braćo, stvorimo prosvjetu,
U jedinoj gužvi savijeni:
Prosvjeta će ozračit duhove,
Duhovi će začeti pojmove,
Pojmovi će razgaliti misli,
Misli će se stopit u načela,
Načela će ljubav razbuditi,
Ljubav hoće k činu pristupiti:
A čin će nas svjestan i odvažan
Samo moći iz prašine dići!

Jovan Sundečić.

Kumulacija (gomilanje), kad se upotriebi više sličnih izraza, da se predstavi jedna misao; n. pr.:

Iz smrknutieh gustih magla
Jazovite u ponore
Strahoćâ se jata nagla
Grominjaju, drožde i ore,
Grakću, hroču, skvrče, krište,
Zviždu, veče, skviče, laju,
Revu, reže, hrže, vište,
Muka'u, vika'u, zavija'u.

Ivan Gundulić.

Opis (descripcija, enargija) opisuje nam slikovito koji predmet ili dogodjaj sgodnimi riečmi ili posve kratkimi stavci. To su male u veće sastavke upletene slike, koje se posve razlikuju od povećih opisnih umotvorina. Tako opisuje Trnski po Šileru požar:

Trka započimlje,
Narod se uzljulja.
Dim se u vis kulja,
Bûket stoji plamne gore,
Ulicami hara dvore,
Požar raste – ognja more,
Zrak se žari, puca daska,
Čavli skaču, greda praska,
Krov se ruši, okna zveče,
Majke drhću, djeca dreče,
Rika blaga iz požara
Srce para.

Polisindeton je, kad se nagomilaju veznici, osobito veznik i; n. pr.:

Motri vrške visokih rogova,
I suhote pune nažnja nova,
I žitnice žitom nakrcane,
I gomile svakojake hrane.

Ivan Trnski.

Il’ vas tkogod uvriedio brata,
Il’ nejaku dragi protivniku
Život dignuv ogriešio dušu,
Ili putnu zatvorio vrata,
Il’ dó vjeru a krenuo njome,
Ili gladnu uzkratio hranu,
Il’ ranjenu nezavio ranu:
Sve je grijeh, sve su djela prika;
Bez kajanja nema oprostnika.

Ivan Mažuranić.

Asindeton jest protivna predidućoj slici; ovdje opet nema veznika; n. pr.:

Gvoždje, otrov, konop, nože,
Palu, oganj, kolac grozni,
Ulje vrelo i sto muka
U čas jedan junak smišlja,
Za izgladit gorkoj bruci trage,
I sačuvat uspomenu čistu,
Čisto ime uz glas strune blage.

Ivan Mažuranić.

U sljedećem primjeru ima i asindeton i polisindeton:

A kad zlotvor prieti domovini:
Ori se, ori, tutnji, ječi, grmi,
Zvoni, zveči, sieva i plamti i gori
Živiem ognjem da se čuje i vidi.
Riek' bi da se 'e pretvorila gromom,
Oli majkom koj se otimlje čedo!
Liro mila, Liro sedmoglasna,
Od kud tvoja sila čarokrasna?

Ognjoslav Utješenović.

Pitanje postaje slikom, kad pitamo nečekajući na odgovor, jedino zato, da tim njeku misao ili njeki predmet nješta više iztaknemo i nanj veću pozornost svratimo; n. pr.:

Ljubav bratska gdje s' negniezdi,
Zar taj narod k sreći jezdi? ....
Zar se igda nada čemu,
Do nevolji u svačemu? ....
Zašto vjera da nas luči,
Koja ljude jasno uči,
Da su oni do cigloga
Svi sinovi jednog Boga:
Dakle da su braća srodna,
Svomu ocu sva ugodna? –

Jovan Sundečić.

Kontrast. Ovdje se posve raznovrstne, al u nječem ipak spodobne stvari, u njeku cielost spajaju; n. pr.:

Oko tebe lepiri
Svoje kolo vode,
Oko mene gušteri
Leže i prohode.
U tvom busu ptičice
Svoja gniezda viju,
U mom busu pauci
Svoju predju predu.

Petar Preradović.

Antiteza. Kada se oprječni ili protivni pojmovi ili predmeti spajaju u njeku cielost, ili se dovode u njeki odnošaj; n. p.: Vatra i voda dobre su sluge, ali zli gospodari.

U narodnoj pjesmi govori s duševne boli posve smućeni, da označi svoje stanje:

Konja vodim, pješke hodim;
Čizme nosim, a bos hodim;
Hljeba nosim, a gladan sam;
Vodu gazim, a žedan sam.

Parodokson. Ovdje se spajaju pomovi, koji se samo prividno opiru, ali spojeni ipak duboki smisao imaju; n. pr.: Pošteno je siromaštvo takodjer veliko bogatstvo. Tko u dobar čas muči, dobro govori. Bolje je pošteno umrieti neg sramotno živiti. Radi kano da ćeš uviek živiti; a moli se Bogu, kano da ćeš sutra umrieti.

Presenetka, kad na koncu izadje nješta posve drugoga, nego li smo se nadali; n. pr.:

Istina je, kriepostma nema vam primjera:
Vi ste dobri, mirni, krotki et caetera.
Ali sve to vama ništa nepomaže,
Kad sviet u vas jednu mrsku manu kaže –
Ljudomrsku manu i on grieh materni,
Što ste Vi – Slaveni i tom rodu vierni!

Stanko Vraz.

A kad dodje mrki vuče
Na večeru posestrimi,
Al na stolu u tom dvoru:
Dva rebarca od komarca,
Dvie bedrice od mušice,
I dva brava kó dva mrava.

Ognjoslav Utješenović.

Ironija. Njom se nješta protivnoga misli nego li se izriče; n. pr. kad zločestoga govornika nazivljemo Demostenom, strašljivicu junačinom il glupaka mudracem.

„Samo razdaji svoje novce, razsipniče, ljubimcem svojim; kad nebudeš ništa imao, oni će ti sve to opet vratiti!“

„Posudi mi novaca“, rekne njeki razkalašenik svomu imućnomu prijatelju; „ja ću ti uredno povrnuti“. „Dakako da ćeš ih vrnuti,“ odvrati on, „i to odmah sljedeći dan poslie smrti“, te mu neposudi ništa.

Sarkazam. Kad je ironija ugrizljiva, uvredljiva, neplemenita, ili krivo čini njekomu, koji se braniti nemože, onda se zove sarkazmom; n. pr.:

I narod stajaše te gledaše, a i knezovi s njimi rugahu mu se govoreći: „Drugim pomože, neka pomože i sebi, ako je on Hristos, izabranik božji“.

Luka XXIII. 35.

I pokrivši ga, bijahu ga po obrazu i pitahu ga govoreći: „Proreci, tko te udari“.

Luka XXII. 64.

I govorahu: „Ako ti si car judejski, pomozi sam sebi.“

Luka XXIII. 37.

– „Čekaj, krstu, dokle s neba
Noć većeras pane tiha,
Pečenja ću mješte hljeba!“
Klete rieči kletnik vraća.

Ivan Mažuranić.

Hiperbola. Ta slika postaje, kada se budi koji predmet prekomierno povećava ili pomanjava; n. p.:

Zaista ću te blagosloviti i sjeme tvoje veoma umnožiti, da ga bude kano zviezda na nebu i pieska na obali morskoj.

Mojsije I. 22. 17.

Kada vidje da je od mejdana,
Onda ište suhu drenovinu.
Donesoše drenovinu Marku;
Kad je steže u desnicu ruku,
Pršte pusta na dvoje, na troje,
I dvie kaplje vode izskočiše.

Nar. pjesma.

Alegorija postane, kad se slikovno predstavi ciela kakova izreka ili u obće kakova istina. Ona je dakle u pojedinosti provedena metafora. Tako su mnoge poslovice već njeka vrst kratkih alegorija, kad se rabe mjesto neposredne uporabe koje istine ili kojega nauka. Veli se n. p.: „Umiljato janje dvie matere posisa“; mjesto da se obširno razlaže, kako svatko umiljato diete rado ima. – Dugo je i dugo nastojao, da to postigne; ali kad mu se nikako nije želja mogla da izpuni, onda je bilo: kiselo groždje (t. j. onda se je tobože tako izjavio, kao i ona lisica u basni, kad do groždja nije mogla, da samo prikrije svoju nemoć, svoju sramotu.

Izazivanje izražava njekakovu želju, koju bi njekom silom postići rada; n pr.:

Sini zoro, sini, kad me bježi sanak,
Ti mi mrak izmini vodeć bieli danak!
Tako ti sunašca i danka, o zoro,
Nemoj mi srdašca kinit, sini skoro!
Jeda te san tavni, da na ružah spava,
On moj zlotvor glavni, jošter zadržava?
Tako ti sunašca i danka, o zoro,
Nemoj mi srdašca kinit, sini skoro !

Ante Kanižlić.

Uvjeravanje onda je, kada upotriebimo najodlučnije dokaze, da slušaoca na nješta sklo emo. Tako govori sveštenik crnogorski, da sklone na kajanje crnogorske osvetnike:

Kajite se, dok imade dana,
Dok je doba, djeco, kajite se;
Kajite se, dok nije pozvana
Duša k onom, koji nebom trese;
Kajite se, jer zemaljskog stana
Tiek izmiče bjeguć, kajite se:
Kajite se, jerbo zora rana
Nać će mnogog, kud za vazda gre se,
Kajite se ....

Ivan Mažuranić.

Zaklinjanje, njim hoćemo, da pobudimo pouzdanje i vjeru u slušaoca; a zazivljemo li Boga za svjedoka, onda se zove takova slika prisegom; n. p.: Tako ja zdrav bio! Tako imao od kuda davati voljnomu i nevoljnomu! Tako magareće glave nenosio! Tako me Bog od ljudske napasti uklonio!

A tako me tudje noge nenosile,
Niti tudje oči mene nevodile !

Nar. pjesma.

A tako mi Boga velikoga!
Neću pustit iz tamnice Marka,
Držat ću ga za devet godina,
Dok mu zmije oči nepopiju,
A jakrepi nenagrde lice!

Nar. pjesma.

Prigovor je onda, kad si govornik sam prigovara nješta, da onda to oprovrći može; kad pako dopuštamo ono, što smo prigovorili, onda postane dopust; n. p.:

Doduše su drugim puti gladji.
I mi kasno za njima se dasmo;
Al je zato narod naš i mladji.

Jan Kolar.

„Sram te bilo naš delio,
To za tebe više nije!“
Al mlado je srce moje
Još i danas kó i prije !

Jovan Jovanović.

I pravo je da sa neba
Sve kamenje na me pada –
Potreso sam cielo nebo
Uzdisajim moga jada.

Jovan Jovanović.

Pretericija (prelazak) postane, kad se pripovieda ono, što se prividno zamučati hoće; ili kad se veli, da se o nječem neće da govori, a ipak se sve kaže; n. p.:
Djeco, poštujte svoje matere, jer ako i negovorim ništa o tom, kako su vas težko rodile, kako su mnoge noći oko vas probdile, mnoge li žrtve vam dopriniele i mnoge tegobe rad vas podniele; ali već to jedno može vam dosta biti, što to nalaže četvrta zapovjed božja u starom zavjetu, a primjer Hristov u novom potvrdjuje.

Zatezanje pripravlja na glavni predmet, kojim se zanimlje naša pozornost; n. p.:

„Kaži, tko si? tako t' biela danka!“
Kaurin sam u turskoj odori,
Sva o meni Slavonija sbori:
Ču li kada – za Ilića Stanka?

Dr. Špun-Strižić.

Korekcija (popravak) postane, kad tečajem govora nješta popravljamo ili opozivljemo, što smo malo prije rekli; n. p.: Čovjek, koji pogrdjuje vlastitu svoju domovinu, naliči ptici, koja sama svoje gniezdo kalja; nu što velim: on naliči ubojici, koji vlastitoj majci nož u srce riva.

Aposiopeza (zaustavak) biva, kada svega nekažemo, što smo započeli, nego se u govoru svom kao zaustavimo, a slušaocu ili štiocu ostavimo, da si sam popuni misao; n. p.:

Ciknu kano guja ogažena,
Pa medj Turke oštrom ćordom srne –
Sve mu četa kó čudom protrne:
Jedan časak – novi bojak plane,
Drugi časak – dušman na sve strane!

Dr. Špun-Strižić.

Opazka. Napominje se još, da ne riedko jedan i isti izraz u sebi sadržaje i više slika.

Posebni dio. Prozaički slog.

Prozaičkomu je slogu zadaća priobćivanje nječesa, poučavanje o nječem i nagovaranje na nješta; pa se po tome i dieli prema onom, čemu je, na slog niži, srednji i viši.

Niži slog, njemu je djelovati samo na razum, odlikuje se jednostavnošću i prostotom, i njim se daje misao u strogom logičkom poredanju bez ikakova govorna nakita.

Niži se slog upotrebljava kod sastavljanja tako zvanih poslovnih ili družtvenih sastavaka.

Srednji slog, njemu je djelovati na razum i um, a dopušta već i življih i kićenijih izražaja. Upotrebljava se u listovih, sadržajem uzvišenijih, u sastavcih poučnih i povjestnih.

Viši slog ima da ujedno djeluje na razum, um i na srce. U njem se rabi bogat nakit, zamamljive slike i silni izrazi; a zahtjeva se ugladjenost, dubljina i oštroumnost misli, da se volja sklone na čin kakov. Takov je slog, jerbo se nalazi na najvišem stupnju, umjestan u tako zvanih govorih.

Poslovni sastavci.

Takovi su sastavci: oglasi, odkazi, namire, svjedočbe, zadužnice, obveznice, naputnice, darovnice, punomoćja, poručanstvenice, priznanice, kupovnice, ugovori, oporuke, molbenice i dopisi ili listovi. U svih tih sastavcih piše se nižim slogom, izuzam listova, u kojih se često nalazi i srednji slog. Kod mnogih njih, ako imaju biti pravnimi dokazi, potrebno je poznavanje zakonâ i javnoga gradjanskoga života; pa zato će oni, koji u tom sami uputni nisu, dobro činiti, ako u takovih stvarih savjeta potraže u odvjetnika i javnih bilježnika, koji su pozvani za sastavljanje takovih spisa. A gdjekoji takovi spisi, kanoti punomoćja, kupovni ugovori itd. dobiju se već štampani, pa ih onda čovjek samo treba da popuni dotičnimi svotami ili predmeti i imeni.

O listovih ćemo ili dopisih reći ipak nješta malo više.

Listovi ili dopisi.

Listovi nisu ništa drugo, nego pismeni razgovori s nenazočnimi osobami. Ako hoćemo, da njekomu nješta priobćimo, a njega nema, to mu napišemo list. Toga radi može list sadržavati sve, o čem se god i ustmeno razgovara ili razgovarati može.

Kao što moramo, kad s njekim ustmeno govorimo, neprestano na umu imati njegov odnošaj naprama nam, njegovu naobraženost, njegov stališ, duševni mu razpoložaj itd.; tako isto moramo glede svega toga oprezni biti i kada se s njekim pismeno razgovaramo. Po svem tome ima da se ravna opreznost i pomnja, kojom se list piše, pa isto tako i obseg i poredak misli kao i stupanj sloga.

Listovi tičući se samo poslovnih stvari pišu se obično nižim slogom. Svi se pako imaju tako udešavati, da sve naprvo ide, što se tiče primaoca; a zatim da sliedi, što dopisnik hoće o sebi da priobći. Način pisanja treba da bude posve naravan, prost svakoga nakita i prenavljanja; ali se ipak zahtjeva pravilnost, jer list – jednom napisan – ostaje, te i iza godinâ služi budi na čast ili na sramotu svomu piscu. Pa i jer je pismeno saobćavanje ograničeno, treba da se listovi pišu što više jezgrovito, točno i razgovjetno.

Nadalje neka se listovi pišu pozorno i bez ikakova nadimanja i ikakove nadutosti, koja svagda i svagdje vriedja. Skromnost i čednost liepo diči i list.

U listovih ima se takodjer paziti i na pravila uljudnosti i pristojnosti; pa zato neka se svakomu daje naslov, koji ga ide; svakako je probitačnije, da se u tome učini nješta više nego li nješta manje.

Na vanjštinu lista, bio pisan komu drago, ma i najpouzdanijemu prijatelju ili prijateljici, treba da se uviek obraća sva moguća pomnja; jer prvi utisak vanjštine djeluje dosta puta na primaoca toliko, da se time radje ili neradje, kakov je već utisak bio, sklone molbi ili namjeri pisateljevoj.

Kad pišemo odličnijim osobam, onda neka je format listu veći; nagovor neka se iz poštovanja napiše nješta niže, a prvi red izpod nagovora neka se opet nješta dalje odpočme. Napokon se i na koncu mjesto i dan sa podpisom takodjer podalje meće od posljednjega redka. U sasma pouzdanih listovih nemora se baš uviek strogo držati tih formalnosti.

Pogledom na vanjski oblik razlikujemo:

Listić ili pisamce od lista u pravom smislu te rieči. Pod listićem razumieva se, kad se nješta napiše u kratko i na brzo, kao što to češće biva medju pouzdanimi prijatelji; pa se zato ovdje i nezahtieva strogo držanje svih pravila udvornosti, dapače to se tu i nepreporučuje. Ali ipak neka sve, štogod iz naših ruku izadje, bude izrazom naobražena uma i plemenita srca.

Medju listove spadaju i poslanice, pod kojimi se razumievaju listovi pisani oblikom pjesničkim. O njih će se kao o umjetnom izražaju duha govoriti, kad se govorilo bude o pjesničtvu.

Pogledom na sadržaj i zadaću listova ima ih: listova molbenih ili molbenicâ, zahvalnicâ, pripoviedajućih, ukoravajućih, izpričavajućih, sažaljivajućih i čestitajućih listova; u obće listova, koliko i vrsti razgovora biti može.

Opisi.

Ako hoćemo da u njekom obrazujemo živu sliku onoga, što u prostoru obstoji ili biva, treba da mu to opišemo. Ono, čim se stvari medju sobom razlikuju, po čem se jedna od druge razaznava, zovu se znakovi. Znakovi su glavni (bitni) i drugotni. Glavni su n. pr. znakovi kod ptica: topla crvena krv, nešenje jaja i perje; drugotni su: njihova veličina, boja perja, oblik kljuna i pančža. – Kod stola su glavni znakovi, da ima ploču i noge; a ostalo, kanoti: broj noga, stolnica, veličina, oblik, boja i tvar stola jesu sve drugotni znakovi.

Ako se dakle hoće u njekom obrazovati slika ptice u obće, moraju se opisati njezini glavni znakovi; a ima li to biti posebna koja ptica, onda se moraju opisati i drugotni znakovi. Tako se isto ima i sa stolom.

Cjeline se sastoje iz čestica; ako se dakle hoće u njekom obrazovati slika njeke cielosti, to se imaju opisati njezine čestice.

Svaka cjelina, sastojeća se od čestica, može biti opisana. Tako postaje opis ruda, bilina, životinja, ljudî, gradova, okolica, zemalja itd: Prirodopis indi nije ništa drugo, nego li opis ruda, bilina i životinja; zemljopis pako opis zemaljskoga površja.

Po obsegu, u kojem je opis sastavljen, ili je samo kratak nacrt ili je pako obširan opis. Obseg je uvjetovan tim, čemu je opis.

Opisi su većinom dielovi u pripoviedajućih ili poučnih člancih.

U opisivanju predmeta zahtieva se osobito naravan postupak; a opis postaje osobito živim, kada opisivanje tako biva, da se čini, kano da se cielost iz dielova sastavlja.

Potrebne vlastitosti opisa jesu: viernost, naime da je istinito, što opisujemo, točnost, razgovjetnost i svrhi primjerena podpunost. Živahnost i zornost čine opis slikovnim, i naliči slikanju slikarovu. Tada prestaje opis biti pukim i suhoparnim nabrajanjem znakovâ ili čestî i postaje umjetničkim tvorom, umotvorom.

Kod samoga pako razredjenja opisnoga gradiva neka se pazi na sljedeće:

1. Ako su živuća bića (životinje ili bilja), neka se najprije naznači viši razred, na koji predmet spada; zatim se opisuje tielo, život (hrana, stan, razplod, doba) i razne vrsti. Ako je potrebno, navede se još korist i šteta, što ju koje biće čini.

2. Ako se opisuju neživući predmeti, n. p. pojedini dielovi koje sgrade, grada itd., to se imaju tako poredati, da se lasno može pregledati cielost. A prema potrjebi mora da se naznači i stanovište, s kojega se predmet opisuje; pojedini se pako dielovi najbolje poredjuju po njihovoj bližini ili daljini, ili po svom postanku.

Za opis školske sgrade mogla bi se po tome upotriebiti sljedeća osnova ili dispozicija:

A. Iz vana:

1. Položaj (u kojem je dielu mjesta, u kojoj ulici, prama kojoj strani svieta).

2. Visina, veličina, oblik, gradivo, vanjština (vanjski izgled), krov.

3. Ulaz, nadpis.

B. iz nutra:

1. Veža, stube, hodnici.

2. Prostorije i školske sobe, ulazi, veličina, visina, prozori, namještaj i spreme.

Opis kojega grada mogao bi sastojati iz tri glavna diela i to: naravne znamenitosti (položaj, okolica, gore, vode, javni vrtovi ili šetališta); znamenite posebnosti (trgovi, ulice, velike gradjevine, spomenici, broj stanovnika i njihovo zanimanje); napokon javna obrazovališta i humanitarni zavodi (škole, crkve, kazališta, bolnice, ubožišta itd.). K tomu mogle bi se pridodati i koje historijske primjetbe, napomenuti znamenite osobe, koje su se tu rodile, ili koje su se tu proslavile svojim radom.

3. Kad se opisuju prirodni pojavi ili dogadjaji, n. p. bura, poplava itd., to se moraju najprije navesti okolnosti, u kojih se šta dogodilo ili pojavilo; zatim se predstavi sam dogodjaj ili pojav, kako je naime postao i kako se je razvio; što su ljudi činili, da ga zaprieče ili da se njim okoriste; a napokon posljedice.

4. Kod ljudskih dogodjaja imaju se najprije razmotriti povodi i djelujuće osobe po svom položaju i svojih okolnostih. Zatim se navode razlozi, koji leže ili u značaju ili u okolnostih ljudî; pa se onda pridodaje, kako su djelujuće osobe nastojale, da ili izvedu svoju namjeru, ili da svladaju protivne zaprjeke. Sve se pako dokonča svršetkom dogodjaja ujedno s posljedicami, što ih je čin imao budi za djelujuće osobe, budi za druge ljude.

Razgovor (dialog).

Razgovor nije ništa drugo, nego prozaičko oponašanje pravoga razgovora: ravna se dakle po istih zakonih, po kojih se u obće ravna i obični razgovor; samo treba da bude vještački izradjen i zaokrugljen. Lakoćom, preglednošću, razgovjetnošću i podpunim skladom oblika sa obsegom, timi svojstvi treba da se nada sve odlikuje razgovor. Taj oblik, koji je bitnim znakom dramatičkoga pjesničtva, rabio se je njegda više, nego li se sada rabi; a osobito su ga ljubili Grci, te je medju njimi bio u razgovoru prvim vještakom Plato. Njim se medjutim služe kadkad i novi pisci, da razjasne kakovu znamenitu istinu budi iz života budi iz znanosti. Govoreće osobe imaju tako da govore, počmav od početka pa do kraja, kao što se pristoji ljudem valjana značaja.

Poučni slog.

Svi sastavci, kojimi posljedke svoga izkustva ili svoga izučavanja drugim zato priobćujemo, da ih poučimo, broje se medju poučne spise; a po obsegu su poučni sastavci ili učevne knjige ili razprave. Učevne knjige obsižu ili cielu njeku znanost ili pako njekoje glavne česti, koje takodjer zajedno čine jednu podpunu cielost.

Po tome, koga poučiti imamo, ravna se poučni slog. Prostonarodno ili popularno pišemo za prosti narod, a i za prostije gradjanstvo, u koga predtečnoga znanja ili posve nije ili ga je vrlo malo; a posve se drugčije piše za čitaoce, koji imaju znatnijega predznanja.

Razlikovati valja: kratke izvadke (izvode); tumače, kojimi se tumače ili razjašnjuju druga djela; ručne knjige, koje nas sjećati imaju na ono, što smo se jur naučili; razsudbe ili ocjene, kojimi obrazlažemo valjanost ili nevaljanost njekojih spisa.

Medju naše odličnije poučne spise ide: „Radišu Bog pomaže“ od Mihovila Pavlinovića; „Čovjek“ od dr. Ivana Dežmana, „Zalogaj hljeba“ po Mace-u od Marije Fabkovićke: „Mlada majka“ od dr. Josipa Derenčina; „Zablude uzgoja“ od Mijata Stojanovića; „Zakonik naravi“ od dr. Boguslava Šuleka.

Razprava.

U razpravi se razvija sadržina jedne pomisli (pojma) ili pako savez cieloga jednoga niza pomislî. Ona nas ima da dovede do prave spoznaje zadatka; a po tome mora da joj budu sastavne misli (sadržina) strogo poredane (dispozicija).

Gradivo je razpravâ jako raznovrstno. Sve što si čovjek samo pomisli, može biti gradivom razprave: i pojedina svojstva budi dobra ili zla, i pojedine istine (poslovice, mudre izreke), i pojedini predmeti budi živući ili neživući i pojedini dogadjaji itd.

Svaka se razprava sastoji iz pristupa (uvoda), razvitka teme (zadatka) i zaključka.

Pristupu je zadaća, da u štiocu probudi znaličnost, upozoriv ga na važnost zadatka, što se razpravlja; ili pako da prenapomene, ako je šta osobito potrebno za razumienje samoga zadatka.

Sa pristupa neide se odmah naprečac na razvitak zadatka, nego izmedju obojega mora da bude njeki ma još kako kratak prelaz, koji štioca u sam razvitak prevadja.

Sâm pako razvitak zadatka nema da bude pukim prepisom dispozicije, nego valja da se njim temeljito izcrpe i obrazlože sve njegove pojedine misli.

Napokon sabere pisac u zaključku još jednoč u kratko sve razvijene česti u jednu jezgrovitu cjelinu, da njenom težinom na štioca učini konačni i odlučni utisak.

Sastavljanje je razpravâ izvanredno koristno. Takovimi se vježbami učimo svoje misli skladno poredjivati, te sustavno umno poslovati. Za primjer budi sljedeća razpravica i dvie dispozicije:

Slika dobre kćeri.

(Dispozicija.)

I. Pristup:

A) Oznaka dobre djece. B) Na čem se temelje dužnosti djece?

II. Prelaz:

B) Odluka biti dobrom kćeri. B) Što je k tomu potrebno ?

III. Razvitak zadatka:

A) Glavna crta valjane kćeri i odnošaji prama roditeljem: a) Dragovoljna poslušnost; b) štovanje, zahvalnost i podanje u njihove želje; c) dvorba u starosti; d) popustljivost prama slaboćam; e) ponašanje u boljih odnošajih.

B) Odnošaji prama braći i sestram: a) Sloga; b) primjeri prama mladjim; c) uztrpljivost i požrtovanje.

C) Odnošaji prama družini: a) Misao da su i oni ljudi i bližnji; b) izbjegavanje velikoga prijateljstva; c) zapoviedanje u svakoj malenkosti; d) dvorenje sama sebe.

D) Odnošaji prama školi: a) Poslušnost, štovanje, odanost i pomnja; b) plaća učiteljâ; c) dužnost glede olakšivanja, zahvalnost, prijanjanje uz nauk i savjete učiteljâ.

E) Odnošaji prama javnomu životu i družtvu: a) Ponašanje u javnom družtvu; b) čednost; c) nečednost, prpošnost, nadutost, težnja za sjajem i odlikovanjem; d) odlična svojstva i neizticanje.

IV. Zaključak:

A) Tegoba u izvadjanju te liepe slike. B) Mogućnost izvadjanja; C) Konačni nagovor.

Izradba.

I. Obće je poznata istina, da su dobra djeca najveća radost svojih roditelja, nevaljana naproti najveća žalost, dapače više puta i uzrokom prerane njihove smrti. Kako je zato opet sveta i osbiljna dužnost djece, da nastoje svojim roditeljem biti na radost i poštenje; to nam najbolje svjedoči sama četvrta zapovjed božja, koja je ujedno i jedina, u kojoj se mahom i nagrada obriče dobroj djeci.

II. S toga se svaka kći ima vazda truditi, da svojim roditeljem u istinu što više veselja napravi, da u obće bude čestitom i valjanom kćeri. Ali k tomu je neobhodno potrebno, da si podpuno svjestna bude svih svojih dužnosti, da si stvori sliku uzorne kćeri, koja bi joj onda vazda pred očima lebdila, i u koju bi se svako doba ugledati mogla.

III. A. Prva bez sumnje a i najglavnija dužnost valjane kćeri jest dragovoljna poslušnost u svem, što je pravedno i dobro. A sjećajući se mnogih i mnogih žrtva, što su ih otac i mati djetetu svojemu od poroda njegova prinosili; to onda moramo mahom toj prvoj dužnosti pridodati još štovanje, zahvalnost i radostno podanje u sve njihove želje. U starosti pako i bolesti ima da ih što ljubeznije dvori i njeguje: a prama mogućim slaboćam njihovim neka opet bude vazda što popustljivijom, i čuva se svake nečednosti, nestrpljivosti i nadutosti. A ako se je kćerka nješta više učila, te i nešta više zna nego li otac i mati; to neka nesmeće s uma svoga, da na tom zahvalna ima biti svojim roditeljem i povoljnim odnošajem, u koje su ju oni postavili.

B. S braćom i sestrami, tu joj je nada sve nastojati, da s njimi živi u miru i slogi, jer ništa nije mržjega, nego li je nesloga, svadja i prepiranje medju braćom i sestrami; pa da im takodjer i po volji čini, gdje i kada što može. Uz to kod svake sgode neka mladjim prednjači dobrim primjerom; posve malene pako neka dvori i njeguje ljubeznim požrtvovanjem i uztrpljivošću.

C. I naprama družini neka nezaboravlja nikada dobra kći, da su oni takodjer ljudi i njezini bližnji. To medjutim nezahtieva, da se ona s njimi upušta u bog zna kako veliku iskrenost, u bog zna kako veliko prijateljstvo; ali svakako da je s njimi vazda blaga, nu i osbiljna. Pa neka se ni u svakoj malenkosti odmah na nje neobraća, niti im nedosadjuje nepotrebnim zapoviedanjem. Uviek neka joj je na umu, da je još sama mlada, i da se u mnogom sama poslužiti može i poslužiti ima.

D. Nu osim dužnostî naprama roditeljem, braći, sestram i družini ima ih dobra kći i naprama školi; a tu su opet najglavnije: poslušnost, štovanje, odanost i pomnja, jer je bez toga nemogućan svaki uredan napredak. Njoj nigda ni na um nepada nedostojna pomisao o svojih učiteljih, kano da bi oni tobože plaćeni bili za svoj trud; ona je dapače osvjedočena, da oni kako za to, tako i za duševno blago, što ga u obće od njih prima, nigda dovoljno nemogu nagradjeni biti; pa da joj je jedna izmedju najsvetijih dužnosti, da im olakoćuje vršenje njihovih težkih posala svojom zahvalnošću i što revnijim prijanjanjem uz njihov nauk, uz njihove savjete.

E. Napokon joj je i to imati pred očima, kako da se vlada i ponaša u javnom životu i družtvu. Tu je čednost prvi i najmiliji cvietak, kojim treba da se dobra kćerka okiti budi prama starijim ili drugaricam, budi prama mladjim, jer to je najsigurniji put, kojim će svim omiliti, od svih rado gledana biti. Naproti opet nemože ništa djevojku tako nagrditi kanoti nečednost, prpošnost, nadutost i prodrzljiva težnja za sjajem i odlikovanjem. Ima li dobra kćerka sbiljam kakovih odličnih svojstva, to neka ih ona sama nigda neiztiče, niti ih treba da iztiče, jer upravo čednošću samom dolaze ona do najboljega sjaja i priznanja.

IV. Eto liepe i plemenite slike dobre i valjane kćeri ; ali ujedne i tegobne, da se vjerno i točno izvede u svih svojih crtah! Nu na svietu neima ničesa, što se nebi postići moglo božjom pomoćju, te dobrom voljom i stalnom pomnjom. Imajte dakle vazda čvrsto pouzdanje u Boga; a uz to budite voljni i stalni u svojoj težnji za ovim uzorom, i vi ćete ga sigurno postići!

Čim možemo pokazati da svoj jezik štujemo i ljubimo.

(Dispozicija.)

I. Pristup:

Jezik najveća svetinja. Zašto? Odnarodjivanje težko. Zašto? Prošlost i sadašnjost kao dokaz: Borba s Franki, opiranje talijanštini, magjarštini i niemštini, borba s Turci, krajina; sadašnjost (žrtve za prosvjetne i ine koristne zavode).

II. Razvitak zadatka:

A) Prelaz na zadano pitanje. U čem se sastoji ljubav? Ne u mržnji ni u preziranju tudjih narodah nego u djelih.

B. Nabrajanje djela, kojimi se pokazuje ta ljubav: a) Uporaba jezika. Gdje sve? b) Proučavanje jezika. U čem sve? c) Čega se držati, čemu se opirati moramo?

C) Tko je pozvan, da ponajprije djeluje na usavršenje jezika?

D) Tko je pozvan, da u narodu budi ljubav naprama svom jeziku? Kako da se budi i goji? Kako je u nas Hrvata sada glede toga? Pobudni primjeri iz prošlosti (Cvieta Zuzorićeva, Kata Frankopanka i Juraj Križanić) i iz sadašnjosti (njekoje ličnosti iz prvoga ilirskoga pokreta od god. 1835. i pokreta od god. 1848.).

III. Zaključak:

Konačna želja i svršetak sgodnimi stihovi iz Preradovićeve pjesme „Rodu o jeziku.“

Taština.

(Dispozicija.)

I. Pristup:

Šta se o taštini obično misli?

II. Znamenovanje taštine:

Prelaz na to. Tko je tašt?

III. Izvori taštine:

a) Krivi uzgoj. Griesi materâ. b) Pomanjkanje obrazovanosti. Kakove su maloumne osobe? Što nemogu prosvietljeni umovi? Taština je naravnom posljedicom; čega? c) Moralna i materijalna sviest i njezino uplivanje na spoznaju vriednosti života i njegovih ciljeva. Kakovi su moralni i religiozni ljudi?

IV. Posljedice taštine:

a) Smiešnost. Čim se postaje smiešnim? b) Pohlepa za dopadnošču. Što ona prekoračuje? c) Nepotrebni troškovi, razsipnost, siromaštvo. Pobliža oznaka toga. d) Odvraćanje od čovječanske vriednosti i opredjelbe. Posljedice tomu.

V. Dobre strane taštine:

U čem se sastoje? Red i čistoća, pametne navade, plemeniti čini. Zašto nemože taština ipak biti kriepošću? Konačna prispodoba dobrih strana sa zlimi.

VI. Zaključak:

Što iz svega jasno biva? Dužnosti, koje odatle postaju za roditelje, za ženske. Zaključni nagovor.

Historički slog.

Slog historički ili povjestni slika nam govorom najznamenitija ljudska djela i dogodjaje prošlih vremena, i to što vjernije, pravednije i življe.

Ako to biva po stilističkih zakonih u obće i polag zakonâ, koje estetika ustanovljuje za tu vrst sloga; to se onda historički slog uznosi na stupanj umjetnosti.

Historička umjetnost razlikuje se od pjesničke umjetnosti, naime od epskoga i dramatičkoga slikovanja tim, što se u ovih gradivo, budi iz poviesti crpljeno ili izmišljeno, samovoljno mienja; historička se pako drži strogo dokazane istine. Oblik se mora harmonički skladati sa obsegom.

Na tri se načina predstavljaju prošli dogodjaji. Ako se prosto pripoviedaju znameniti dogodjaji ili pojavi svojim postupnim redom, onda postaje ljetopis (kronika); a ako se pripovieda povorka suvislih dogadjaja tako, da čitaocu jasnimi budu posljedice njihova zajedničkoga djelovanja, onda postaje pragmatička poviest. Trećim se načinom nastoji pronaći pomisao, koja je bila osnovom svih povjestnih dogadjaja i pojava u zajedničkom njihovu savezu; a to se zove filozofičkom poviesti.

Po obsegu svom, ako je naime predmetom poviesti život jednoga čovjeka, naroda ili pako cieloga čovječanstva, dieli se poviest na životopis (život, žitije, žiće, biografija), narodnu poviest i obću poviest. Takodjer i pojedine znanosti, pojedine umjetnosti ili izumi ljudski mogu imati svoju poviest; pa tako imamo: poviest filozofije, crkvenu poviest, poviest književnosti, poviest slikarstva, glasbe, trgovine itd.

Najznamenitiji su naši povjestni pisci: Dr. Franjo Rački i Matija Mesić, kojih se spisi većinom nalaze u Radu jugoslavenske akademije, i Ivan Kukuljević-Sakcinski. Od pojedinih znanosti i umjetnostih imamo: „Istoriju filozofije“ od Dimitrije Matića; „Istoriju literature srbske“ od Stojana Novakovića; „Historiju književnosti naroda hrvatskoga i srbskoga“ od dra. V. Jagića; „Istoriju pedagogije“ od Milana Miličevića; „Poviest dubrovačke drame“ od Armina Pavića.

Izum tiskarstva.

(Dispozicija.)

I. Kako je bilo prije izuma tiskarstva.

II. Drvorezbarstvo prije tiska.

III. Prvi Gutenbergovi pokusi.

IV. Prva gibljiva slova.

V. Pomagači Gutenbergovi.

VI. Potlašnje usavršivanje tiskarstva i njegovo razširivanje.

VII. Posljedice tiskarstva i slava Gutenbergova.

Izradba.

I. U staro vrieme nije bilo tiskanih knjiga, kao što ih sada ima svako diete. Tomu su tek četiri stotine godina, da je izumljena ta umjetnost. Prije toga morali su sve knjige da prepisuju; a srednjega vieka bavili su se tim ponajglavnije redovnici u samostanih. Dakako da je to bio jako spor posao; pa zato su onda i bile knjige jako riedke i skupe, te su si jih nabaviti mogli samo veliki bogataši. Jedna jedina biblija n. pr. stajala je onda i do 500 for. Zato su u staro vrieme običavali dragocjene knjige prikivati na lanac, da ih tko neukrade; dočim se sada riedko kad šta čuje o knjigokradicah.

II. Prije nego se je došlo do izuma knjigotiskarstva, izumjelo se je početkom četrnajestoga stoljeća drvorezbarstvo; i ono je upotrjebljavano ponajglavnije za priredjivanje igraćih karta i svetih kipaca. Često su se izpod kipaca nalazili i podpisi; a pismena tih podpisa bila su takodjer iz drva izrezana i onda odtiskana.

III. To je napokon Ivana Gutenberga, odlična gradjanina u Moguću (Mainc), dovelo na tu misao, da izreže ciele strane na drvenoj ploči, pa da ih onda crnilom prevuče i odtiska. Tako se je sada jednom izrezano pismo doduše lako pomnožavati dalo; ali je još uviek bilo veoma mučno izrezivanje, te je trebalo i jako mnogo ploča za jednu knjigu; a kad je gotova bila knjiga, onda se ploče nisu više mogle ničemu trebati.

IV. Iza mnogoga i mnogoga premišljavanja dosjeti se najposlje Gutenberg, koji se je od god. 1420. do 1445. nalazio u Strasburgu, neprestano radeći o svojoj zamisli, da svako pojedino pisme (slovo) na pose iz drva izreže. Ta njegova prva slova bila su iz bukovine, te su zato Niemci i prozvali slova Buchstaben. Sada su se po dovršenom tisku složena slova dala opet razložiti i za slaganje novih knjiga upotriebiti.

V. Nu buduć da svaki posao, ako se hoće u veliko tjerati, puno novaca treba, a toga baš u Gutenberga nije bilo; to je on vrativši se u Moguć stupio u dogovor s bogatim zlatarom Faustom, koji ga je u tom podpomagao, a malo za tim i sa tadanjim prepisačem Petrom Šeferom, koji je opet na tu misao došao, da se slova lievaju iz olova. S toga i dolazi, da se često ova sva trojica, naime: Gutenberg, Faust i Šefer označuju kao zajednički izumioci tiskarstva. Ali svakako ide ipak Gutenberga slava, da je on prvi izumio tisak; pa i zato su gradovi Moguć i Strasburg jedinomu samo njemu podigli veleliepne spomenike.

VI. Poslie se je pronašla sgodna mješavina za slova, naime: olovo ili kositar sa antimonijem (raztokom) i nješta malo bakra. Tim se je ta umjetnost znatno usavršila; jer sada nisu slova više bila ni pretvrda, da papir deru, ali ni premekana, da se brzo iztroše. K tomu je nadošao još i laneni papir; a i to je bilo jako u prilog tiskarstvu; te je tako napokon g. 1456. izdana prva tiskana biblija u tri velika svezka, a god. 1457. izdani su psalmi Davidovi. To su prve znamenite knjige, što su tiskom na sviet izašle. Od to doba se je tiskarstvo nesamo uviek postupno sve na bolje i bolje usavršavalo, nego takodjer i sve dalje i dalje razširivalo; tako da se dan danas već i ista para upotrebljava za tjeranje tiskarskih strojeva, pa se za jednu uru i po više hiljada araka naštampa, i da već nema skoro nijednoga povećega grada na svietu, gdje nebi bila po jedna a i po više tiskarna.

VII. Pogledamo li sada na posljedice toga upravo divnoga izuma, to moramo priznati, da je on na razvitak čovječanstva djelovao ogromnije i svestranije, nego li i koji drugi izum i prije njega i poslie njega. Dapače može se sasma osnovano reći, da se upravo njemu ponajviše zahvaliti ima sav sadanji prosvjetni i kulturni razvitak svieta. Tim izumom prestala je znanost i prosvjeta biti monopolom pojedinih mogućnika i pojedinih stališa, i postala je obćim vlastničtvom cieloga svieta. Učenjački spisi, koji su do tada ograničeni bili samo na sveučilišta i samostane, prokrče si za tim put i do najnižih slojeva pučkih, te preobraziše na skoro sav sviet i omogućiše malo po malo i razvitak škola i obuku mladeži u onom obsegu, u kojem to i sada evo vidimo. Pomislimo si samo, kakova je onda bila moguća naobrazba mladeži, gdje se svaka knjiga za skupe novce prepisavati morala, i gdje je knjiga, što ju sada dobijemo za njekoliko novčića, stajala i po više stotina forinti! Ako dakle ikomu, to dugujemo zahvalnost i poštovanje ovomu velikomu dobrotvoru čovječanstva. Pa i doista živiti će slava Ivana Gutenberga, dok bude svieta i vieka, dok bude plemenitih duša i srdaca na svietu!

Ivana Orleanska.

(Dispozicija.)

I. Djetinstvo.

Roditelji. Rodno mjesto i godina poroda. Narav joj i bavljenje za djetinstva.

II. Stanje Franceske.

Tadanji vladalac. Rat s Englezi. Pariž i Parižani. Orlean. Bojazan kraljeva.

III. Pripreme.

Ivana kao djevojka. Proročanstvo glede Franceske. Ivanina izjava. Dolazak ka kralju 1. ožujka 1429. Mnienje svećenstva o Ivani. Dozvola kraljeva. Spremanje za rat.

IV. Oslobodjaj Orleana.

Dolazak u Orlean. Navala na Engleze. Izmjehavanje, čudjenje i napokon strah Englezâ. Prekinuće obsade.

V. Zauzeće Remsa.

Polazak u Rems. Stanje u Remsu. Dolazak u Rems 16. srpnja. Krunisanje 17. srpnja. Čednost Ivanina.

VI. Obsada.

Nakana Ivanina. Želja kraljeva U Kompiensu. Zarobljenje. Obtužba i obrana. Prva i druga odsuda. Njezino držanje. Smrt.

Po povjestnoj crti u knjizi „Obrazi iz obšte historije od Krstića“.

Govornički (retorički) slog.

Na razprave spadaju i govornički sastavci, govori; a njihov je slog kao njeki prelaz od prozaičkoga na pjesnički slog. Govori nisu namienjeni štiocem nego slušaocem, i to da tekući iz govorničkih ustiju djeluju na njihovu volju. A da se postigne taj cilj, mora se poučavati, čustvo pobudjivati a mašta razigravati, t. j. govor mora da osvjedoči i da se dojme slušaočeva duha. Razum, čustvo i mašta moraju jednako biti zaokupljeni govornikovimi riečmi.

Tko s prirodjenim govorničkim darom spaja svestranu naobraženost, pa si ujedno marljivim vježbanjem prisvoji okretnost u krasnom predavanju, a sadržajem i formom govora zadovoljava zahtjevom znanosti i života, taj govori rječito (besjedi govornički). Onaj pako, koji se odlikuje takovom rječitošću, nazivlje se govornikom.

Govor može biti ili crkveni ili svjetski. Govori crkveni jesu: govori, homilije i prigodni govori. Svjetski govori jesu ili govori politički, sudbeni ili družtveni.

Crkveni govor.

Crkvenomu je govoru zadaća, da riečmi izrazi nauk nabožni u djelovanju njegovu na život, tako da bi se tim slušalac sklonio na život nabožan i pošten. Iztiče li se u govoru smjer vjeroučni, to postaje crkveni govor dogmatičkim; je li smjer ćudoredan, to se crkveni govor zove moralnim; ako se pako oba smjera jednako razvijaju, to postaje crkveni mješoviti govor.

U našoj književnosti imamo priličan broj sbirkâ crkvenih govora; nu izmedju njih najbolje su od starijih: „Besjede duhovne“ oca Bernardina Cucerića, „Propoviedi“ od Arkangjela Kalića; a od novijih „Hrvatske pučke propoviedi“ od oca Marijana Jakovljevića.

Politički govor.

Zadaća je političkomu govoru, da na ovaj ili onaj zaključak nagovori (sklone) u saborih (parlamentih) sabrane narodne zastupnike ili u pučkih skupštinah (taborih) sabrani narod. Ta se je vrst govora najvećma usavršila u staroj Grčkoj i starom Rimu, a u novije doba u Engleskoj i Franceskoj. Kod starih je Grka sve nadkrilio Perikles i Demosten, a u Rimljana Cicero. Kod nas se je tek u novijem ustavnom životu počeo politički govor nješta bolje njegovati, a kao ponajbolji govornici odlikovaše se do sada osobito: Ivan Kukuljević, Avelin Cepulić, Ivan Perkovac, Mato Mrazović i Jurje Strosmajer, koji je zadnjega vatikanskoga koncila (1871.) svojimi govori na sebe obratio pozornost cieloga naobraženoga svieta.

Sudbeni govor.

Zadaća je sudbenomu govoru, da se jezgrovito ali podpuno i jasno razloži čin, koji je predmetom sudbene razprave; pa da time razsudjivanju dade pouzdan pravac, da se sudci uzvise nad obtužbu.

Ova vrst govora počela se je u nas takodjer bolje njegovati tek najnovijeg vremena, od kako se je kod sudova uvelo javno razpravljanje, a jednim od ponajboljih sudbenih govornika smatra se Mato Mrazović.

Družtveni govor.

Takovi govori nepridružuju se nijednoj ovdje razpravljenoj vrsti, i većinom su prigodni govori. Oni se rabe kod osobitih svečanosti, kojimi se ustanovljuje takodjer i gradivo i oblik govora. Takovi su n. pr. govori prigodom otvorenja obćih koristnih zavoda, kod raznih svečanosti, zatim pohvalni i žalobni govori. Ovamo spadaju i tako zvane zdravice, t. j. kratki govori, kojimi se kod svečanih gostba pozivlje družtvo, da u zdravlje pije kojemu odličnomu mužu ili kojoj odličnoj gospodji, a i kojoj plemenitoj idei. Ovakove su zdravice ne riedko pohvalni govori u malom.

Nagovor na djecu i roditelje.

(Kad djecu u školu dovedu.)

Evo vas dakle, draga djeco, u školi, za kojom ste već toliko kod kuće težili. Dodjoste amo s knjigom pod pazuhom, s torbicom na ledjima, i sjedite sada tiho i mirno preda mnom. Ja sam se u istinu radovao i veselio ovomu danu; pa mi je osobito drago, što vas ovdje u tolikoj množini vidim.

Vas je, draga djeco, amo pozvao dobar otac, koji je otac svih nas, otac svega, što se ovdje na zemlji i na nebu djecom zove, naš dragi Bog i otac nebeski. (Efez. 3, 15.)

Taj dobri otac hoće, da vas ovdje načini svojom djecom; a ja imam k tomu pripomoći, da vi u istinu postanete pravom, dobrom i veselom djecom božjom.

Ali i vi, draga djeco, trebate da mi pripomažete, da ja to od vas učiniti mogu. Vi morate rado u školu dolaziti, rado slušati i učiti se, što vam se ovdje bude razlagalo i zadavalo; a morate i meni s ljubavju biti odani, jer ja ću vas učiti, kako ćete Boga ljubiti, i kako ćete mu ugadjati, premda ste još slabaška i neuputna dječica. Vi morate ovdje tiho i mirno sjediti, i pozorno uvjek slušati na ono, što ću vam ja kazivati. Vi morate biti veoma marljiva, i nestrašiti se nikakova truda, da se nješta naučite. Vi morate u ljubavi i slozi živiti sa svojimi drugovi (saučenici). Morate vazda govoriti istinu, jer samo onaj, koji vazda istinu govori i uz to što više dobra tvori, samo takov je vriedan, da se nazove djetetom božjim.

A vi ovdje nazočni, poštovani roditelji, vi znate, a da vam ja toga i nerazlažem, kako je kod uzgoja djece najglavnijom zadaćom, da ih uzgojimo djecom božjom. Ako djeca, k njemu dolaze s duhom i srcem, onda su takova i nam; niti su igda izgubljena, ma da ih bog zna kakova postigne tamna budućnost; jer su tada, kao što se u evangjelju (Luka 20. 36.) veli: „kao angjeli“ koji su kod Boga. Pomozite nam dakle, roditelji i uzgojitelji, da zadaći toj zadovoljimo. Red, težnja za svietlom i istinom, ljubav čista i iskrena, to su osnovi božjega svieta; dajte da to budu i osnovne misli našega zajedničkoga uzgoja ove nam svim mile dječice! A odatle će porasti trajno veselje i za nje i za nas, veselje u Bogu, koje ništa na svietu nemože da pomuti, nemože da uništi, koje se dapače svakim danom sve više bistri i povećava, čim se više približavamo skrajnomu cilju ovoga života. A pojde li nam za rukom to zajedničko djelo, te nadodje dan, gdje nam je razlog dati o radu svom, onda ćemo se zajedno radovati i veseliti svomu uspjehu i kao sijači i kao žeteoci: a tu nam radost i to veselje neće više nitko pomutiti moći.

Da, Gospode, evo nas ovdje, nas i ove dječice, koju si nam ti darovao! Tvoja je sveta volja, da niti jedno od ovih malenih nebude izgubljeno; daj nam dakle snage i milosti, da ih uzgojiti možemo u tvom duhu, u radostnom pouzdanju u tebe. Svi, koji u tebe vjeruju, u tebi žive, u tebe se uzdaju, neće biti izgubljeni, nego će ući u vječni život!

Vodi nam dakle i ovu ovdje sabranu dječicu po svom obećanju k tomu životu; a nas sve udostoji toga veselja, da budemu vjerni pomagači u tom tebi ugodnom i povoljnom radu!

Govor na grobu jednoga učenika.

Dozvolite mi svi, koji ovdje žalostnim srcem okolo ovoga groba stojite, a osobito vi, moja djeco, njegdanji saučeni pokojnika ovoga, da vam progovorim njekoliko rieči!

Ovdje u ovom liesu leži nam svim mili N. N. Danas četrnajest dana bijaše on još zdrav i veseo medju nami; pa da je tada tko u školu medju vas došao, te rekao: „Za četrnajest dana bit će jedan od vas pokopan,“ vi nit bi znali nit mislili bili, da će on taj biti, jer tad je bio zdrav i veseo kao ribica u vodi, kao ikoji izmedju vas. Nu eto nadodje bolest i spopane ga, i uzalud bijaše sva skrb, sve nastojanje roditelja oko života milenka svoga, i sada – vidiste ga svi – oči su mu sklopljene, usta mu se više neotvaraju, noge i ruke i sve na njem jeste ukočeno i studeno. Tako vam leži evo u liesu, i na skoro će ga pokriti crna zemljica, te će se strunuti i izpuniti, što je Bog već Adamu rekao: „Ti si zemlja i zemljom ćeš opet postati!“

O kako bi rada bili roditelji, kojim je bio sve veselje i sva nada, da im je živ i napredan; a kako bi rada imali i učitelji takova učenika, jer kako vi njegovi saučenici sami znadete, bio je uzorom svim svojim sudrugovom! Ali Bog je drugčije odredio. A zašto je tako odredio, zašto je roditelje tako ucvilio, toga mi neznamo; ta i sam Bog veli: „Moje misli nisu vaše misli, a moji putovi nisu vaši putovi!“

Ali to jedno znamo, da je i time dobro mislio i dobro uradio; da nad onimi, koje je tako jako ucvilio, nesnuje misli jada i nevolje, nego mira i pokoja. Pa i ako su božje odluke nedokučljive, to može ipak misao, da sve što Bog čini, dobro čini, tješiti sve one, koji su pokojnika ljubili; tako da puni vjere i pouzdanja kao Hiob reći mogu: „Bog je dao, Bog je i uzeo; ime gospodinovo neka bude slavljeno!“

I još jedno znamo: Naš N. N. nije mrtav, on živi. Doduše njegovo tielo, što u ovom liesu leži, ono je mrtvo i ono će se strunuti. Ali to nije sav čovjek. Njegov duh živi, Bog ga je k sebi uzeo, a jednom će i oni, koji ga ljube, spoznati, zašto ga je Bog tako rano od njih odtrgnuo, te će tada još radostnije uzkliknuti: „Ime gospodinovo neka bude slavljeno!“

Nego je, moja draga djeco, ipak nješta osbiljna s tim otvorenim grobom. Prije četrnajest dana još zdrav, a sada mrtav! Nemože li se isto dogoditi i svakomu nam? Tko izmedju nas zna, da li će živiti danas godinu dana? – Neka nas dakle to opominje, da ovdje na zemlji vierno zapoviedi vršimo nebeskoga oca, koji nam je život dao, i koji nam ga opet uzimlje, kadgod ga je volja; tako da kad jednoč i nam kucne stražnja ura, kao naš gospod i spasitelj reći možemo: „Oče, u ruke tvoje predajem duh svoj!“

A sad predajemo, dobri Bože, i mi duh ovoga djeteta u tvoje ruke. Primi ga u milosti k sebi, i daj mu vječnoga pokoja u svom blaženstvu. A one, koji tuguju za prerano preminuvšim, utješi i okriepi živom vjerom, da sve što ti činiš, dobro činiš. Daj da radostnim podanjem u tvoju volju uzkliknuti mogu: „Ti si nam ga dao, Gospode, a ti si nam ga i uzeo. Tvoje ime neka bude hvaljeno i slavljeno!“ Amen.

Pjesnička proza.

Već ovaj naziv pokazuje, da su ovdje u jedno spojena dva prividno posve različna svojstva. Sadržaj je pjesnički a oblik prozaički. Obična proza, kao što je već rečeno, ima svoju zadaću izvan sebe; njoj je djelovati na razum i čustvo u obće; ali kadkada se pomaže ipak maštom, da trajnije djeluje na volju. Pjesnička pako ili poetička proza njoj je opet ponajglavnije djelovati na maštu a preko nje na volju.

Pjesničku prozu rabimo obično u romanu, pripoviedki i noveli. Kadkada ju upotrjebljavamo i u drugih vrstih pjesničtva, n. p. u priči, legendi, idili, basni, tragediji, drami, veseloj igri, a dosta puta i u nepjevnom dielu opere.

Roman.

U romanu se slika ljudski život u svojih najvažnijih pojavih. Upliv tih pojava na razvoj čovječanstva nastoji se pokazati u udesih pojedinaca, koji su budi u kakovom bližem ili daljem medjusobnom odnošaju. Gradivo se ili izmisli, ili se uzme iz povjesti. Ona osoba, u kojoj se stječe sve djelovanje, kao živci u glavi, zove se glavni junak; ostale osobe, koje nju u njezinu nastojanju ili podpomažu ili ju prieče, jesu samo drugotne. Roman obsiže cieli život čovječi; ciela povorka činâ glavnih i drugotnih osoba dolazi na vidjelo, i tu se postizava sada psihologično dosljedna slika značaja tih osoba; a podpuna naličnost treba da budi izrazom romana.

Razpoznavaju se romani psihologički, historički, humorističkiili fantastički. U nas su se tek novijega vremena pokušali njekoji pisci, a znamenitiji su medju njimi August Šenoa sa svojim „Zlatarovo zlato“, Bogoboj Atanacković i Jakov Ignjatović. Prvaci su i izvrstnjaci u toj struci književnosti Francezi i Englezi. Medju Slaveni prednjače Poljaci; a u novije vrieme obradjuju marljivo tu struku i Rusi, te su upravo na svjetski glas izašli sa svojih romana Gogolj i Ivan Turgeniev. Medju Česi glasovit je svojimi povjestnimi romani Herloša, kojega su romani većinom prevedeni i na njemački jezik.

Pripoviedka.

To je roman u malom. U njoj se razvijaju i predstavljaju pojedini dogodjaji, koji su osobito zanimivi, pa stalno djeluju na značaj pojedinca, koji je s njimi u njekakovu odnošaju.

Ovamo spadaju i narodne priče, koje je osobito majstorski pisao Vuk Karadžić; njemu po boku stoji Mijat Stojanović, od koga takodjer imamo liepu sbirku narodnih pripoviedaka i Vuk Vrčević, koji je izdao jednu sbirku sve samih kratkih i šaljivih narodnih dosjetaka.

Umjetna pripoviedka počela se je njegovati u nas tek za novog doba naše književnosti; a u tom su se do sada osobito izkazali Ivan Trnski i Adolfo Veber (Tkalčević). Njihove pripoviedke nalaze se raztrešene ponajviše u njegdašnjem tjedniku „Nevenu“ i sadanjem „Viencu“.

Sve, sve, al zanat.

Nar. pripoviedka od V. St. Karadžića.

Podje njekakav car sa svojom ženom i sa kćeri, da se šeta po moru na ladji. Kad malo odmaknu od briega, onda dune vjetar pa ga baci čak u njekakvu zemlju, dje se o njegovu carstvu ništa i nečuje (kao ni on o onome što do sad ništa nije čuo ni znao).

Kad izadju na suho, on nije smio ni kazati, da je car, a novaca niesu imali sa sobom ništa; a neznajući nikakva zanata, niesu se mogli drugčije hraniti, nego se on najmi da čuva seoska goveda.

Pošto tu prežive tako njekolike godine, ugleda sin cara od one zemlje njegovu kćer, koja je bila vrlo liepa i već dorasla do udaje, pa kaže svomu ocu i majci, da se drugom nikakom djevojkom neće oženiti do kćeri govedara iz toga i iz toga sela. Otac i mati i drugi dvorani stanu ga odvraćati, da se prodje te sramote: kako bi on carski sin uzeo govedarsku kćer kod tolikih drugih carskih i kraljevskih kćeri! Ali sve zaludu; on kaže: „Ja nju, ja ni jednu!“

Kad već vide, da drugčije nemože biti, onda car pošlje jednog svog vezira, da javi govedaru, da će car da mu uzme kćer za sina. Kad vezir otide i javi to govedaru, a govedar ga zapita: „Kakav zanat zna carev sin?“ Vezir se upropasti: „Bog s tobom, čovječe; kako će carev sin znati zanat? Što će zanat carevu sinu? Zanate ljudi uče, da se hrane njimi; a carev sin ima zemlju i gradove.“ Govedar kaže opet: „E ako nezna nikakva zanata, ja mu nedam svoje kćeri.“

Vezir se vrati, te kaže caru, šta govori govedar. Sad postane čudo još veće. Oni su mislili, da će to za govedara biti najveća sreća i dika, što mu carski sin uzima kćer; a on pita, kakav zanat zna carev sin! Car pošlje drugoga vezira; a govedar kaže jedno te jedno „Dok carev sin“, veli, nenauči kakavgodj zanat, i nedonese mi svoju rukotvorinu, dotle nema ništa od prijateljstva!“

Kad se i ovaj vezir vrati, te kaže da govedar neda djevojke, dok carev sin nenauči kakavgodj zanat (samo nek je zanat); onda carev sin zadje po čaršiji (trgu), da gleda kakav je zanat najlakše naučiti. Hodajući od dućana do dućana i gledajuči, kako različni majstori rade, dodje na dućan, dje se pletu rogožine, i to mu se učini najlakši zanat, pa ga počme učiti i nauči za njekoliko dana, pa onda oplete sam jednu rogožinu, te je odnesu govedaru, i kažu mu, da je carev sin naučio zanat, i da je to njegova rukotvorina.

Govedar uzme rogožinu u ruke, te je zagleda sa svijuh strana, pa onda zapita: „Koliko to vriedi?“ A oni mu kažu: „Četiri pare.“ „E!“ veli, „dobro! četiri pare danas, četiri sjutra, to je osam, a četiri prekosjutra, to je dvanajest itd. Da sam ja taj zanat znao, nebih danas čuvao seoskih goveda.“ Pa im onda kaže, tko je on i kako je tu došao; a ovi se onda obraduju još većma, što uzimaju djevojku od cara, a ne od govedara, i s najvećim veseljem vjenčaju momka i djevojku i provedu svadbu; pa onda dadu ovomu caru ladje i vojsku, te otide preko mora i nadje svoju zemlju.

Novela.

Novela potiče iz Italije, i znamenuje izvorno njeku dobro pripoviedanu novost, koja je obće zanimiva. Pripoviedani dogodjaj mora da sačinjava njeku za sebe odieljenu cielost; a pripoviedanje mora biti odmjereno i kratko, ali ujedno i odlučno i živo. Obično prosieva iz svega pripoviedanja njeki nauk za život, al nemora da bude izrikom iztaknut.

Za novelu učiniše se kod nas zaslužnimi: Mirko Bogović, Ljudevit Vukotinović, Jakov Ignjatović i Vladan Gjorgjević; a najnovijeg vremena njeguje ju osobito uspješno „Vienac“. U ovom časopisu ima krasnih novela od starijih i mladjih hrvatskih pisaca.

Pjesnički slog. Obći dio.

U čovječem se duhu razaznavaju razne sile, kojimi se njegov život očituje. Čovjek razumom razpoznaje predmete i spoznaje zakone i istine; zadržaje u svojoj pameti predmete, što ih je vidio, o kojih je šta čuo ili čitao, i tvori iz njih svojom maštom nove slike; prima svojim čustvom ugodne ili neugodne utiske; svojom voljom pako teži za onim, što mu je ugodno, a mrzi što mu je neugodno.

Kao što se prozaičkim slogom ima poglavito djelovati na razum, a govorničkim se slogom obično pobudjuje volja na čin; tako je opet pjesničkomu slogu, da maštom djeluje na ćut, da joj omili (da obljubi) krasota. Krasno tvori ili narav ili duh ljudski. Toga se radi i govori o naravnoj i umjetnoj krasoti.

Sposobnost ljudskoga duha, kojom on krasno tvori ili stvara, zove se umjenje, umjetnost. Mašta spojena s razumom, oslanjajuć se ujedno i na ostale duševne sile, izvorom je umjetnosti.

Umjetnost.

Umjetnost od umjeti, umjenje znamenuje u širjem smislu sposobnost, da čovjek umije nješta nova stvoriti; u užem pako smislu, da zna nješta krasna stvoriti.

Krasno može nješta biti ili u prostoru, ili u vremenu tečajem njekojega djelovanja. Od tuda sliedi, da su krasni tvorovi ili prostorni, koji se viditi mogu, ili vremeni, koji se čuti mogu. Odtale raznolikost umjetnosti. Koji stvaraju umjetna djela – umjetnici, rabe ili tvar prostornu: kovinu, kamen, drvo, žive prirodnine itd., kao: kipari, rezbari, graditelji, vrtari; boje, kano: slikari; ili vremena sredstva, kano: glasbenici, pjesnici; ili oboje, kano kazalištni predstavljači (glumci), plesači itd. Zato se može govori o kiparstvu, graditeljstvu, vrtarstvu, slikarstvu, glasbarstvu, predstavljačtvu, plesačtvu itd.

Pjesnička umjetnost.

Pjesnička umjetnost, pjesničtvo stoji na vrhuncu svih ostalih umjetnosti i jest im kao kruna; a upotrebljava govor za krasne svoje tvorove Jerbo pako govor, koji nam objavljuje u vremenu radjajuće se misli, i sam u vremenu postaje i biva; to se pjesnički govor kreće takodjer u istih razmjerih vremena.

Krasne misli kao u odmjerenih plesovih utjelovljuju se u pjesničkom govoru; a tim se razmjereni govor i bitno razlikuje od prozaičkog govora. Tako razmjereni govor zove se takodjer vezani ili ritmički slog.

Stope i stihove.

Rieči se sastoje iz slovka. Kao što u stavcih nisu sve rieči iste ciene, nego su njekoje više a njekoje manje znamenite, tako su različite i slovke u jednoj rieči. Njekoje se toga radi u izgovoru protežu ili produljuju, a druge opet kraće izgovaraju; njekoje se izriču jačim a njekoje slabijim naglašivanjem. Odatle sliedi, da imamo dugih i kratkih slovka; zatim slovka naglašenih i nenaglašenih. Kao što se ciele, polovične i četvrtne note spojiti mogu u takt, tako se isto mogu spojiti u stope slovke duge s kratkimi, naglašene s nenaglašenimi. Ako to biva po stanovitih zakonih vremena, naime duljine i kratkoće slovkâ, ili pako po zakonih naglašivanja, onda postaju ritmičke stope. Ritmus se pako sastoji u pravilnom izmjenjivanju slovka dugih i kratkih ili naglašenih i nenaglašenih.

Kad se stope prave po naglasku, onda se uzimlju sve naglašene slovke za duge, a sve nenaglašene za kratke; po izgovoru pako duge ostaju duge ma i nebile naglašene (ràdovānje). Slovke s kratkim naglaskom mogu biti takodjer kratkim, ako za njimi sliede duge po izgovoru slovke (mālŏ trĕ│šānja). Jednoslovčani predlozi, veznici i prislovi mogu biti po potrebi i kratki i dugi; a enklitike izim je u pitanju imaju biti kratkimi.

U svakoj ritmičkoj stopi ili u svakom taktu iztiče se jedna slovka nad ostalimi, ima osobiti naglasak, koji se zove povišak (arza). Koliko ima povišaka, toliko ima i stopa.

U našem se jeziku ponajviše pràve stope po naglasku; a ima ih dvo-, tro- četveroslovčanih. Najobičnije jesu:

1. Trohej. On se sastoji iz jedne naglašene i jedne nenaglašene, ili duge i kratke slovke; dakle  . Dosta puta manjka zadnjem troheju kratkoća; n. p.:

Svaka zviezda svojim svietlom sieva,
Svaka ptica svojim glasom pjeva.

Petar Preradović.

  |  |   |  |   |  |   |  |  
  |  |   |  |   |  |   |  |  

Meni nije ničeg žao,
Nit se ičeg ja bojim,
Žalim samo, da sam stao
Nežaliti za ničim.

Isti.

2. Jamb. Sastoji iz jedne nenaglašene i jedne naglašene slovke; dakle  . Uz zadnji jamb dosta putâ prione kratkoća; n. p.:

U Niemca plemić vlada, kmet je rob.

Dr. Fr. Marković.

  |  |   |  |   |  |   |  |  

Tko prodati je domovinu vriedan,
U tome srce čovječje nebije,
U toga grudi crn se pako krije,
Za toga strašan nije čin nijedan.

Dr. Fran Marković.

3. Spondej. On se sastoji iz dvie naglašene ili dvie duge slovke, dakle  ; al se nenalazi samostalno, nego je uviek pomiešan s drugimi stopicami; n. p.:

Knez Kruvoj stari u pročelju sjedi;
Čas uza sebe mladoženju gledi,
Čas sbori mladoj, čas potmulim okom
Sve amo tamo igra itd.

Dr. Fr. Marković.

  |  |   |  |   |  |   |  |   |  | 
  |  |   |  |   |  |   |  |   |  | 
  |  |   |  |   |  |   |  |   |  | 

itd.

4. Daktil. Sastoji iz jedne naglašene ili duge i dvie nenaglašene ili kratke slovke, dakle:   . Ne riedko je izmiešan sa troheji; n. p.:

Proljeće evo nama se javlja,
Narod se čisti krepko ozdravlja.

Petar Preradović.

   |  |   |  |    |  |  
   |  |   |  |    |  |  

Dorat se vrška dohvaća snage,
Goni ga žarka gramza konjika,
Goni ga bodljaj ostruge nage,
Goni ga davna posluha svika,
Stoji ga sopot,sami je vâr
S kopitâ prsti varnice žar.

Ivan Trnski.

5. Anapest. On se sastoji iz dvie nenaglašene i jedne naglašene slovke, dakle   . Buduć je srodan s jambom, to je često s njim pomiešan, pa se uz to kadkada prione uzanj i kratkoća; n. pr.:

Pokaži mi žurne napredka stope,
Pokaži mi živu dužnosti sviest,
U kalu nehajstva, da se netope;
Mladićem i tebi vience ću plest.

Ivan Trnski.

  |  |    |  |   |  |    |  | 
  |  |    |  |   |  |    |  |
  |  |    |  |   |  |    |  | 
  |  |    |  |   |  |    |  |

I k rodnomu kraju na krilima vanka
Ko selicu lastu za proljetna danka
Zanosilo mladca tajno čeznuće
Nad gore nad dole do rodne mu kuće.

Flieder-Jorgovanić.

6. Koriambus. Ova četveroslovčana stopa sastoji se iz jedne naglašene, dvie nenaglašene i opet jedne naglašene slovke; dakle    . Ona se samo gdješto nalazi i to obično pomiešana sa daktili i troheji; n. pr.:

Davno je bilo, tužno je dost,
Spominje i sad krvavi most,
Mržnja je cvala, krvca se lila,
Narodu na um slegla se noć,
Vremena tužna, tužna su bila.
Nedao višnji opet im doć!
Krvava širom mosta nam toga
Mostila samo ljubav i sloga.

Ivan Trnski.

   |  |   |  |     | |
   |  |   |  |     | |
   |  |   |  |     |  |  
   |  |   |  |     | |

itd.

Kad se više ovakovih stopa spoji u jednu cielost, onda postane stih, koji ništa drugo nije nego ritmički redak. Stope sastoje višeput iz jedne, a višeput iz dvie i tri rieči; kadkada se pako i jedna rieč dieli na više stopica, i svršetak jedne rieči sačinjava početak sljedeće stopice.

U svakom stihu mora se i nehotice odanuti na njekom mjestu, a to biva ili na kraju koje stope ili u sred nje, ali svakako na svršetku rieči. Ako to biva na kraju koje stopice, onda se zove odmor; a kad biva u sried stope, onda se zove usjek.

Brat je mio,  koje vjere bio,
Kada bratski  radi i postupa.

Nar. pjesma.

Ovdje je odmor iza četvrte slovke.

Naše narodne pjesme drže se više brojenja slovka nego li naglaska; nu treba ipak, da naglašena bude prva slovka u svakom stihu, da je poslje četvrte slovke odmor, a iza odmora takodjer naglašena slovka. Toga se drži narod, pa toga su se držali i drže se još uviek i mnogi naši pjesnici; ali se svakako tolika sloboda neslaže sada više s tananijim estetičkim čustvom i ukusom.

Po broju slovkâ, iz kojih se stihovi sastoje, imamo četveraca, peteraca itd. sve do trinajesteraca; a po broju stopica imamo dvo- i višestopnih stihova.

Najobičniji su u nas stihovi osmerci i deseterci sa troheji; a najnovijeg vremena počimlju se u nas uvadjati i heksameter, pentameter i jambijski aleksandrovac.

Desetercem su izpjevane naše junačke narodne pjesme, pa toga se radi on i napose zove narodni stih. U njem se uz troheje nalaze dosta puta i daktili i spondeji; ali ne riedko nije se ni na to pazilo, osim na odmor, koji se uviek bez iznimke nalazi iza četvrte slovke.

Heksameter je izvorno junački stih starih Grka i Rimljana. On ima 6 stopa: prvih su pet daktili a zadnja je trohej. Prve četiri mogu se zamieniti i sa troheji ili spondeji, a i šesta može za nuždu biti spondej, nu peta je uviek daktil.

Pentameter razlikuju se od heksametra tim, što u trećoj i šestoj stopi manjka kratkoća. Mjesto daktilâ rabe se kadkada troheji i u pentametru; a najviše se nalazi uz heksameter i sačinjava s njim distikon.

Ovdje je dakle ponosno središte stoljetna grada,
Ovdje se vjekova množ grada rješavala kob.
Dične od starosti vire u nebo čadjave kule,
Tesanog kamena stroj diže se smjelo u vis.
Palačom starom zovu tu sgradu sini Florence,
S ponosom kazuju svi, tu se je krojio sud.
Tu su se širili njegda po sjajnih dvoranah grada
Knezovi naroda tog, ponosni medički rod.

Fr. Ciraki.

   |  |    |  |    |  |   |  |    |  |  
   |  |    |  |  |  |    |  |    |  | 
   |  |    |  |    |  |   |  |    |  |  
   |  |    |  |  |  |    |  |    |  | 
   |  |   |  |    |  |    |  |    |  |  
   |  |    |  |  |  |    |  |    |  | 
   |  |    |  |    |  |   |  |    |  |  
   |  |    |  |  |  |    |  |    |  | 

Okolo gledni i svud ah jauk čut ćeš i lelek,
Kanda mrtvaca mi kog ljuto oplakuje dom.
Mužko i žensko, pak i dječaci pokojnog žale,
Suza vrelijeh pun svaki je doma mi kut.
Ako je malomu smjet gdje prilike primjerit vele;
Tvoje bijaše taj, pošto ju shrvaše, lik.

Ivan Trnski.

Aleksandrovac je francezki stih, koji su u najnovije doba nješto više i naši pjesnici počeli upotrebljavati. On se sastoji iza šest jamba s odmorom iz treće stope, ili sa usjekom koju slovku prije ili posije; uz zadnju se višeput dodaje kratkoća; n. p.:

  |  |   |  |   |  |   |  |   |  |   |  | 

Spomen se, da će trak kiem slava ti se kriesi,
Čist, svjetao, tako kò što sunčan na nebesih,
Zahodeć s blištem, – mrak – noć na tebe oborit –
O da će na mene se prije noć ta sorit!

Dr. Fr. Marković

Moj oče, ja već dugo u kolu veselu
Presladkih lebdim misli, a na tvojem čelu
Još uviek mračnih jada tragovi se vrzu;
Čim sine radost, sgine ugasnuću brzu,
Kó zraka, što proz oblake na gorâ tjeme,
Tek bljesne, mah ju sgasne mraka breme.

Isti.

Srok ili slik.

Da se ljepota pjesničkoga sloga što više povisi i samim glasovnim zvukom, rabi se u umjetnom pjesničtvu novijih jezika sròk ili slik (rima), koji se u tom sastoji, da su si skrajne rieči u stikovih glasovno slične.

Kada su u stihovih od predposljednjeg glasnika počmav sva slova do kraja istovjetna, onda je ženski srok; n. pr.: radost, mladost; sva njiva, opočiva. Nečist bi srok bio: dobrostiva, milostiva; ili: zalieva, prebiva. A kad su istovjetna slova od posljednjeg glasnika počmav, onda je mužki srok, kod kojega uviek i slovke jednako moraju naglašene biti; n. p.: gost, post; moj, tvoj. Nečisti bi srokovi bili: glas, vlas; gràd, glâd; jaz, pàs.

Red, kojim se stihovi medju sobom sriču ili slikuju, jako je raznoličan; n. pr.:

Ah da je proklet, tko cieć vire, (a)
Na svojega reži brata: (b)
Jer nesreća tvoja izvire (a)
Samo iz toga kalna blata. (b)

Iv. Mažuranić.

Ovdje je red srokova a b a b; a običan je i ovaj red: a a b b, ili a b b a. U obće je red srokova sasvim od volje pjesnikove; pa koja je u tome raznovrstnost, viditi je iz svakoga pjesnika, koga u ruke primimo.

Kod starijih dubrovačkih pjesnika nalazi se dosta, da se nesriču samo zadnje slovke stihova, nego i središnje, pa takov se srok zove središnjim srokom; n. p.:

Ah, višnji bože moj! tvoja vlas velika,
Pošlji prav bič zatoj vrh ovieh krvnika,
Čestite da sreće uživat nebudu,
Pokle stvar odveće stvoriše prehudu.

Dominko Zlatarić.

Kitice.

Kada se više stihova spoji u njeku cielost, onda se to zove jedna kitica (strofa). Broj stopica u pojedinih stihovih, broj stihova u pojedinih kiticah i poredak srokova, ako se stihovi slikuju, to i kao broj kitica u cieloj pjesmi, odvisi posve od volje i osnove pjesnikove. Samo treba da si pjesnik zapamti, da se dulji stihovi uzimlju za osbiljnije promatranje i mirniji rad, a kraći stihovi za brzo i strastno djelovanje.

Čim zaori – glas pogori:
„Ev nemani da uas mori!“ ....
Nema roka,
U tren oka,
Crnogorac, kremen živi,
– Samo svoga
Zovnuv Boga –
Eto grne,
U smrt srne
Kao brzi soko sivi. – itd.

Jovan Sundečić.

Ovdje je uzeo pjesnik kratke stihove, da brzinom njihove promjene što vjernije označi i brzinu, kojom se vitežki Crnogorci sleću na obranu svoje domovine, kad joj kleti neprijatelj zagrozi.

Većina narodnih a i dosta umjetnih pjesama nedieli se na kitice; inače su najobičnije kitice od četiri, šest ili osam stihova.

Od staroklasičnih kitica rabi se ponajviše safička i alkejska.

Safička kitica, nazvana tako od grčke spisateljice Safo (600 pr. Hr.), sastoji iz tri safička stiha sa odmorom iza 2 stope i jednog adonijskog stiha, koji se sastoji iz jednog daktila i jednog troheja; naime:

  |  |   |  |    |  |   |  |  
  |  |   |  |    |  |   |  |  
  |  |   |  |    |  |   |  |  
| | | |    |  |   | |

Perje raste, rastu ti mlada krila,
Put nebesa duša se uzavila,
Napried, napried junače hrabri, vrli:
Slava te grli.

Ivan Trnski.

Alkejska kitica, tako nazvana od grčkog pjesnika Alkeja (700 pr. Hr.), sgodna osobito za uzvišene i osbiljne himne, slaže se po ovomu ritmu:

  |  |   |  |  |  |  |  |    |  |  

  |  |   |  |  |  |  |  |    |  |  

| |   |  |   |  |   |  |    | |

| |    |  |    |  |   |  |   | |

Davori Vuče! zašto nedočeka
Na britko gvoždje aždaju krilatu;
Neg griešnom rukom srce izvadi
Matere: Tako li ljubav vraćaš?

I majci svojoj krvavi otvori
Grob, sine jadni, koja te porodi!
A noćca tamna rodu tvome
Nastadè, kleti o nevjerniče!

Ognjoslav Utješenović.

Sva sila, sva moć svieta ovog tvojoj
U ruci leži: njom svemogućnicom
Tvoriš i držiš i ravnaš sve
Sviete i vieke, i njom ih mrviš!

Al tu uz moć i silu, koja tvojoj
U ruci leži, ona opet ti je
I blaga svakog puna, tako
Njom i usrećuješ sve što činis.

Petar Preradović. (Bogu.)

Obća razredba pjesničtva.

Svaki narod ima u sebi nagon, da u svom oduševljenju svoje misli i svoje osjećaje što ljepšimi saobći riečmi. Biva li to bez poznavanja zakonâ pjesničke umjetnosti, po nutrnjem samo nagnuću, onda imamo narodno pjesničtvo.

Kad pako nutrnjemu tomu nagnuću pripomaže znanje pravilâ ili zakonâ, koje je ustanovila estetika (krasoslovje) i nauk o pjesničtvu, onda postaje umjetno pjesničtvo.

Kadkada izražava pjesnik u svojih tvorovih izključivo samo svoje vlastite misli, svoje vlastite osjećaje bez ikakova doticaja s vanjskim svietom ili samo u svojem doticaju sa svietom. Takovi pjesmotvori spadaju k subjektivnom (podmetnom) pjesničtvu. Drugi puta opet izražuje pjesnik takove misli i takove osjećaje u doticaju s vanjskim svietom, u doticaju koji je obćenit svim ljudem; pa takovi pjesmotvori zovu se objektivnimi (predmetnimi).

Osim ove posve obćenite razredbe pjesničtva, dieli se ono još i na klasičko i romantičko; a ova razredba postala je stoprv iza postanja kršćanstva. Njegda u staroj Grčkoj i u starom Rimu, za gospodovanje poganskog bogoštovja i robstva, bijaše žena veoma podčinjeno biće u čovječanskom družtvu (osobito kod Grka), a osobna volja pojedinca izčezavaše u obćoj volji. Nu počem je kršćanstvo izrinulo poganstvo iz europejskoga družtva, skršio je duh kršćanski verige robstva, a žena kao duša obitelji podigla se je obožavanjem Marije, matere božje, na stupanj poštovanja, na kojem nigda prije bila nije. Osobna volja čovjeka, prije podčinjena obćoj volji, došla je na vidik u svoj svojoj snagi. – Zato je grčko-rimsko (staro) pjesničtvo u predkršćansko doba imalo osobiti izražaj objektivnosti, koji se sada klasičkimzove; dočim pjesništvo, kršćanskim duhom zadahnjeno, imajući na svom čelu izražaj osobne slobode, sačinjava romantičko pjesničtvo.

Romantičkim se zove zato, jerbo je gojeno i razvijano ponajprije u romanskih naroda. Ono se odlikuje, kako se to već iz samoga ovoga tumačenja viditi može, njekom subjektivnošću. A ova se razdjelba uzimlje često još i sada prema tomu, kako pjesma naginje ili k staromu načinu mišljenja ili pako ima izražaj novovjekosti.

Obseg, svrha i oblik pjesničtva.

Predmetom pjesničtva može biti sve, štogod misao ili mašta govorom izraziti može u krasnoj i savršenoj cjelosti.

Pjesništvu je kao umjetnosti zadaćom krasna i ugodna obmana. Ono nastoji, da ju (obmanu) kao istinitu predstavi, budi da je već prošla, ili je u obće nije ni bilo.

Bira li pjesnik predmet, to mora da bude vriednim, da se što je moguće izrazi najsavršenijom formom u krasnoj umjetnoj cjelini. Raznovrstnost pjesničkih predmeta zahtieva takodjer i primjeren oblik, pa odatle postaju i razne vrsti pjesmotvora.

Odavle je očevidno, da se svrha i ciena pjesničtva nesastoji u ničem drugom, nego da bi kao umjetnost savršenim izražajem djelovalo na cielo čustvo, te ga zanosilo i plemenilo.

Ako pjesnik u najvećoj mjeri ima onu sposobnost, koja je potrebna za umjetno tvorenje krasnih plodova, onda se zove stvarajućim duhom, veleumom (Genie); ima li pako tu sposobnost u takovoj mjeri, da umije odlične duševne plodove hitro i vješto oponašati, zove se darovitim duhom.

Te dvie vlastitosti spojene sa svestranom naobraženosti uma i srca, s podpunim znanjem estetičkih zakona, zahtievaju se od pjesnika, koji hoće, da bude savršenim umjetnikom.

Duševna svojstva pjesnika.

Kod pjesnikâ ima časova, u kojih je njihov duh osobito radin i voljan za umjetno tvorenje, i takovi časovi čine pravi pjesnički zanos ili pravo pjesničko oduševljenje. Niži stupanj toga oduševljenja zove se pjesničkom ćudljivošću.

Ali jedino oduševljenje nečini još pjesnika pjesnikom. Pjesnik mora da je uz to još živa čustva, bujne i tvorne mašte, a nada sve velike duševne radinosti, da ima još bistar i točan sud, čist ukus, filozofičku naobraženost i bogatu zalihu sveobćega znanja.

Posebni dio pjesničtva.

Kad se u obzir uzimlje narav samoga pjesničkoga predmeta i odnošaj pjesnikov naprama njemu, onda se pjesničtvo napose dieli na tri glavne vrsti (ili skupine), naime na epsko, lirsko i dramatičko.

Predstavlja li pjesnik razne dogadjaje ili vanjske pojave a da i najmanje neupleće svoje osjećaje, onda je takov pjesmotvor epski, epičan.

Nu predstavlja li pjesnik svoja čustva, svoje osjećaje, budi samosvojno ili drugimi vanjskimi predmeti u njem pobudjene, onda dobijemo pjesan lirsku, liričku.

Napokon, kad nam se razni dogodjaji predstavljaju preko djelujućih osoba, onda imamo dramatički pjesmotvor.

Ova je razredba sasvim prema naravnom razvoju pjesničtva. Najlakše je pripoviedati ono, što se čuje ili vidi; pa buduć da epsko pjesništvo i nije ništa drugo nego većom stranom pripoviedanje onoga, što se čulo ili vidilo, to se je ono zato ponajprije i pojavilo kod svakoga naroda. – Već je malo težje, da ono, što ćutimo ili mislimo o nječem, izrazimo liepim, skladnim i odmjerenim govorom. K tomu se treba više naobraženosti. S toga se dakle lirika i nije mogla razviti prije, dok sam narod nije bio na njekom višem stupnju naobraženosti.

Nu najviše znanja i vještine treba tomu, da što bolje i što istinitije predstavimo tudj govor, tudj rad.

To može samo onaj, koje se je jur dobro uputio u ona prva dva načina izražaja. Pa to je razlog, zašto se je i sbiljam kod svih naroda najkašnje pojavilo i razvilo dramatičko pjesničtvo. Ona naime zahtieva od svih ostalih vrsti najviše znanja, izkustva i vještine.

Epsko pjesničtvo.

Glavni je znak epskoga pjesničtva objektivnost; a predstavlja nam se ili kano pripoviedanje, ili kano opisivanje, ili kano poučavanje; dakle kano pripoviedna, opisna i poučna epika.

Pripoviedna epika.

Predmet epskoga pripoviednoga pjesničtva jest podpuno slikanje (obrazovanje) dogodjajâ iz ljudskoga života, izvedenih slobodnom ljudskom voljom. Sàv dakle ljudski život sa svimi njegovimi doticaji s vanjskim svietom spada u epsko pjesničtvo. Ti dogodjaji mora da se pripoviedaju liepim i plemenitim načinom.

Jednostavni, ali sasma dostojni čini imaju se sabrati u epsku pjesan. Nu da takovi čini zanimlju misao čitateljevu ili slušaočevu, treba da budu svi spojeni u jednu cjelinu.

Sadržaj epske pjesme ili su čini takovi, koji su uzeti iz poviesti narodne, ili pako takovi, koje si je pjesnik sam izmislio. Običava pako biti ili sveobće (čovječanske) ili narodne ili napokon i nabožne zanimivosti.

U svakoj epskoj pjesmi mora da bude jedan glavni čin, koji ipak neizključuje drugotnih čina, samo ako s njim stoje u nutrnjem savezu, budi sad podpomažući ga ili se pako opirajući mu.

Drugotni takovi čini jesu tako zvane episode. I glavni čin i drugotni čini neka budu jednako zanimivimi. Značaji djelujućih osoba mora da se dosljedno provedu od početka pa do svršetka; a sve skupa da se tako udesi, da se u zajedničkom sudjelovanju zrcali jedinstvo glavnoga čina.

U epskih pjesmah nalazimo često, osobito u eposu, pripoviedki, legendi i priči nješto čudnovata, vrhunaravna, što ustroj pjesme ustanovljuje. Izvorom takova ustroja biva ili nabožnost ili alegorija.

Čovjek se djelujući kreće u svietu medju ljudmi ili u prirodi. Pjesnik, pripoviedajuć njegovo djelovanje ima takodjer da opiše ili predstavi ljude ili okružavajuću ih prirodu; al to svakako mora da bude dostojno i ukusno.

Oblik epske pjesme mora da se sasvim ravna prama sadržaju. Ona se sadržajem svojim uznosi do skrajne (vrtoglave) visine i spušta se do običnoga priprostog pripoviedanja; ali se oprezno diže do razumne visine i spušta opet do svakdašnjosti.

U pripovjedajuće epsko pjesničtvo spada epos, pjesnička pripoviedka, balada, romanca, priča i legenda.

Epos.

U eposu se predstavlja borba ljudske sile upravljane slobodnom voljom sa moćnom sudbinom.

Rieč sudbina zlamenuje ovdje skup svih nutrnjih (nagnuća i strasti, neuredne želje, prirodjene i privikle slaboće) i vanjskih neprijatelja.

Glavna osoba, koja je nadarena bud velikom duševnom, a često i fizičnom silom, naziva se junakom ili vitezom (herojem). Ta glavna osoba preduzimlje veliku borbu, izvodi ju tečajem pripoviedana dogodjaja, pobjedjuje moralno, a ako treba i pogine fizično. Smrt svoju mora da ipak moralno zasluži, inače bi žalostno njegovo skončanje čitaoca ili slušatelja uznepokojilo, a krasnoslovno (estetično) neuzneslo. U značaju junaka kao i u sudbini mora da bude izražena pjesnička istina i izvanredna zanešenost. Drugotne osobe sabrane su u zajedničkom redu oko glavnog junaka tako, da s njih odsieva njegova sjajna veličina. Razlikosti daju toj vrsti pjesme osobito drugotni čini ili tako zvane episode, koje nisu doduše neobhodno potrebne, ali su ipak prirodjene i s glavnim činom spojene.

Najodličniji eposi jesu: u Grka Ilijada i Odiseja, u Rimljana Eneida, u Talijana oslobodjeni Jeruzalem, u Engleza izgubljeni raj, a u nas je Osman od Gundulića i Čengijić-aga od Ivana Mažuranića. Ali pravog narodnog eposa, kao što je grčka Ilijada, u kojoj se zrcali sav grčki družtveni, religiozni i narodni predhomerski život, nemamo još, a nemaju ga osim starih Indijanaca i Perzijanaca ni drugi narodi. Takov se epos u nas ima tek da stvori, pa će se po svoj prilici i stvoriti iz narodnih junačkih pjesama o Kosovupolju i o Kraljeviću Marku, kao što je i grčka Ilijada stvorena iz narodnih junačkih rapsodija.

U nabožnih ili biblijskih epopejah predstavljaju nam se djela iz biblijske poviesti ili iz života sveti. Amo spada n. p. Kristijada od Palmotića i Sveti Ivan od Kanavelića.

Agovanje.

(Iz „Cengijić-age“ od Iv. Mažuranića.)

Sluge zove Smail-aga
Usred Stolca, kule svoje,
A u zemlji hercegovoj:
„Ajte amo, sluge moje,
Brdjane mi izvedite,
Štono sam ih zarobio robjem
Na Morači, vodi hladnoj,
Još Duraka starca k tome,
Što me hrdja svjetovaše,
Da ih pustim domu svome
Jer su, reče, vlašad ljuta :
Oni će mi odmazditi
Mojom glavom vlaške glave :
Kó da štrepi mrki vuče
S planinskoga gladna miša.“

Hitre sluge poslušaše,
Izvedoše tamničare.
Na nogah im težke negve,
A na rukah lisičine.
Kad ih vidje silan aga,
On namaknu gojne vole
I dželate ljute rise,
Ter ih turskiem darivao darom :
Svakom' momku oštar kolac daje,
Kome kolac, kome li konopac,
Kome britku palu namjenjuje.
„Ajte, krsti, dijelite dare,
Štono sam vi Turčin pripravio,
Vam i vašiem Brdom kamenijem;
Vi bo kako, sva će Brda tako.“

Turčin reče, al mrijeti
Za Krstovu vjeru svetu
Težko nije, tko se za nju bije.
Krcnu kolac njekoliko puta,
Zviznu pala njekoliko puta,
Zadrhtaše ta vješala tanka,
Al nepisnù Crnogorčad mlada,
Niti pisnù niti zubi škrinù.
Proz poljanu mrka krvca teknù :
Niti pisnù niti zubi škrinù ;
Poljana se napuni tjelesa:
Niti pisnù niti zubi škrinù ;
Već tko zovnu boga velikoga,
Tko lijepo ime Isusovo,
Ter se lasno razstadoše s suncem
Zatočnici mrijet naviknuti.

Riekom krvca poljem teče:
Turad bulji skrstiv ruke.
Tko je mladji, rado gleda
Na lipovu krstu muke,
A tko starij', muke iste
Sam na sebi s vlaške ruke
Već unapried od strâ ćuti.
Ljutit aga mrko gleda,
Gdje se silom divit mora,
Silan arslan gorskom' mišu.
Tko si junak, osvetit se nemo'š
Na junaku dotle, dok nepreda.
Smaknu Ture toliko junaka,
Posmica ih, srca neizkali,
Što bez straha svi su pred njim pali.

Boj se onoga, tko je vikó
Bez golema mrijet jada !

Videć aga kriepost taku,
Zazebe ga na dnu srca,
Kò ledeniem ràtom leden
Šiljak dušu da mu dirnu.

Od tuge li za junaci,
Što ih silan zaman strati?
Turčin tuge za krstove neima.
Od straha li, jer se glavi boji?
Silan aga to sam sebi taji.
Zar nevidiš, kako radi
Hrabar junak uzpreć zimu,
Što mu s one piknje male
Po svom tielu mrazne valja vale ?
Gledaj glavu, put nebesa
Gdje se oholo hrabra diže;
Gledaj čelo jasno i oko,
Kako bistro pod njim sieva;
Gledaj kriepki stas, gdje svoju
Znajuć snagu ravno stoji:
Pak mi kaži, ima l' koja
Tudier straha i najmanja sjena?

A pak slušaj, kako junak sbori,
I strašljivce kako oštro kori:
„Vaj, Durače, starče stari,
Kuda 'š sade, kamo li ćeš ?
Sad, gdje smakoh gorske miše?
Il’ u goru? Brdjani su tamo ;
Il' u ravno ? na ravno će sići ;
Il' ćeš živjet, da izgubiš glavu ?
Najbolje je bježat pod oblake.
Mišad grize, ali po tlih gmiže,
Sam sur orò pod nebo se diže.
Penjite ga na vješala tanka,
Neka znade, što mu strah valjade.
A Turčina ako još îmade
Gdjegod koga ter se vlaha boji,
Popet ću ga nebu pod oblake,
Tu nek plijen vranom' vranu stoji.“

Mûkom muče robske sluge,
Mûkom múče, plien svoj grabe.
„Aman, aman!“ starac pišti,
I Novica sin mu zaman
„Aman, aman!“ suzan vrišti.

Stoji aga gorsko zviere,
Gvozden stupac, kamen tvrdi.
Dokle dahnu, rukom mahnu,
Starac Durak skoro izdahnu.
„Medet, medet! . . “ Dželat ljuti
Već mu i grlo dotle sputi.
Durak huknu, sve zamuknu.

Pjesnička pripoviedka.

U pjesničkoj pripoviedki predstavljaju nam se pjesničkim načinom, ali jednostavnim i lakim jezikom, čini i dogodjaji iz života pojedinih ljudi. Od eposa se razlikuje stranom svojim manjim obsegom, stranom tim, što se u njoj nezahtieva, da junak bude glavnim središtem, nego je sam čin središtem ciele pjesme. Predmet može biti istinit ili izmišljen, osbiljan ili šaljiv, ali uviek mora da ima jezgru, koja je vriedna i koja se može pjesnički razviti.

Posebne vrsti pjesničke pripoviedke jesu: priča, bajka i legenda.

I priča i bajka pripoviedke su više ili manje čudnovata sadržaja, samo se priča odnosi na njeko poznato mjesto ili povjestnu koju osobu, te se barem prividno osniva na njekoj povjestnoj ili istinitoj podlogi; a bajka se neodnosi na nikakovo stanovito ni mjesto ni osobu, te je posve nevjerojatna i fantastična.

Naše narodne pjesme i pripoviedke takodjer su ili priče ili bajke, a pjesmami ih zovemo, kada su ritmički posastavljane. Narodne pjesme diele se na junačke, koje su epskoga sadržaja, i na ženske, u kojih se stvari opievaju iz čustvenog svieta, te se lirici ili približavaju ili su posve lirske.

Legenda je pjesnička pripoviedka iz života budi kojeg sveca ili svetice, ili iz biblijske povjesti. Takovih pripoviedaka imamo i narodnih, kao što su to mnoge pjesme o Mariji i Iliji, a i umjetnih od novijih pjesnika, naročito od Stanka Vraza, Trnskoga i Šenoe.

Marko Kraljević i Musa kesedžija.

(Narodna junačka pjesma.)

Vino pije Musa Arbanasa,
U Stambolu u krčmi bijeloj.
Kad se Musa nakitio vina,
Onda poče pijan besjediti:
„Evo ima devet godinica
Kako dvorim cara u Stambolu,
Ni izdvorih konja ni oružja,
Ni dolame nove ni polovne;
Al tako mi moje vjere tvrde!
Odvrć ću se u ravno primorje,
Zatvorit ću skele oko mora
I drumove okolo primorja,
Načinit ću kulu u primorju,
Oko kule gvozdene čengele.
Vješat ću mu bodže i hadžije.“
Štogodj Ture pjano govorilo,
To trijezno bješe učinilo:
Odvrže se u primorje ravno,
Pozatvara skele oko mora
I drumove okolo primorja,
Kud prolazi carevine blago,
Na godinu po trista tovara.
Sve je Musa sebi ustavio;
U primorju kulu načinio,
Oko kule gvozdene čengele,
Vješa caru hodže i hadžije.
Kada caru tužbe dodijaše,
Posla nanjga Ćuprilijć-vezira
I sa njime tri hiljade vojske.
Kad dodjoše u ravno primorje,
Sve polomi Musa po primorju
I uhvati Ćuprilijć vezira,
Saveza mu ruke naopako,
Pa ga posla caru u Stambola.
Stade care mejdandžije tražit,
Obećava nebrojeno blago,
Tko pogubi Musu kesedžiju.
Kako koji tamo odlazaše,
Već Stambolu on nedolazaše.
To se care ljuto zabrinuo,
Al mu veli hodža Ćuprilijću:
„Gospodine, care od Stambola!
Da je sada Kraljeviću Marko,
Zgubio bi Musu kesedžiju.“
Pogleda ga care poprijeko,
Pa on proli suze od očiju:
„Prodji me se, hodža Ćuprilijću!
Jer pominješ Kraljevića Marka?
I kosti su njemu iztrunule:
Ima puno tri godine dana,
Kako sam ga vrgo u tavnicu,
Nijesam je više otvorio.“
Veli njemu hodža Ćuprilijću:
„Na milosti care gospodine!
Šta bi dao onome junaku,
Koji bi ti živa kazo Marka?“
Veli njemu care gospodine:
„Dao bi mu na Bosni vezirstvo
Bez promjene za devet godina,
Da netražim pare ne dinara.“
Skoči hodža na noge lagane,
Te otvori na tamnici vrata,
I izvede Kraljevića Marka,
Izvede ga pred cara čestitog;
Kosa mu je do zemljice crne,
Polu stere, polom se pokriva,
Nokti su mu, orati bi mogo;
Ubila ga memla od kamena,
Pocrnuo kao kamen sinji.
Veli care Kraljeviću Marku;
„Jesi l' gdjegodj u životu, Marko?“ –
„Jesam, care, ali u hrdjavu.“
Sjede care kazivati Marku,
Što je njemu Musa počinio;
Pa on pita Kraljevića Marka:
„Možeš li se, Marko, pouzdati,
Da otideš u primorje ravno
Da pogubiš Musu kesedžiju?
Dat ću blaga koliko ti drago.“
Veli njemu Kraljeviću Marko:
„Aja, bogme, care gospodine!
Ubila me memla od kamena,
Ja nemogu ni očima gledat,
Kamo l' s Musom mejdan dijeliti!
Namjesti me gdjegodj u mehanu,
Primakni mi vina i rakije
I debela mesa ovnujskoga,
I beškota hljeba bijeloga;
Da posjedim njekoliko dana,
Kazat ću ti, kad sam za mejdana“
Car dobavi tri berbera mlada :
Jedan mije, drugi Marka brije,
A treći mu nokte zarezuje.
Namjesti ga u novu mehanu,
Primače mu vina i rakije,
I debela mesa ovnujskoga,
I beškota hljeba bijeloga.
Sjedi Marko tri mjeseca dana
Dok je život malo popravio.
Pita care Kraljevića Marka:
„Možeš li se veće pouzdati?
Dosadi mi ljuta sirotinja
Sve tužeći na Musu prokletog.“
Veli Marko caru čestitome:
„Donesi mi suve drenovine
Sa tavana od devet godina.
Da ogledam, može li što biti.“
Doneše mu suvu drenovinu,
Steže Marko u desnicu ruku,
Pršte drvo na dvoje na troje;
Al iz njega voda neudari:
„Bogme, care jošte nije vrieme.“
Tako stade jošte mjesec dana,
Dok se Marko malo ponačini.
Kada vidje, da je za mejdana,
Onda ište suvu drenovinu.
Donedoše drenovinu Marku;
Kad ju steže u desnicu ruku,
Pršte pusta na dvoje na troje,
I dvie kaplje vode iskočiše.
Tada Marko caru progovara:
„Prilika je, care, od mejdana.“
Pa on ode Novaku kovaču
„Kuj mi sablju, Novače kovaču!
Kakvu nisi prije sakovao.“
Dade njemu trideset dukata,
Pa on ode u novu mehanu,
Pije vino tri četira dana,
Pak pošeta opet do Novaka :
„Jesi l’, Novo, sablju sakovao?“
Iznese mu sablju sakovanu.
Veli njemu Kraljeviću Marko :
„Je li dobra, Novače kovaču?“
Novak Marku tiho govorio:
„Eto sablje, a eto nakovnja,
Ti ogledaj sablju kakva ti je.“
Mahnu sabljom i desnicom rukom
I udari po nakovnju Marko,
Nakovnja je pola presjekao ;
Pa on pita Novaka kovača :
„Oj boga ti, Novače kovaču,
Jesi l' ikad bolju sakovao?“
Veli njemu Novače kovaču:
„Oj boga mi, Kraljeviću Marko!
Jesam jednu bolju sakovao,
Bolju sablju, a boljem junaku:
Kad s' odvrže Musa u primorje,
Što sam njemu sablju sakovao,
Kad udari njome po nakovnju,
Ni trupina zdrava neostade.“
Razljuti se Kraljeviću Marko,
Pa govori Novaku kovaču !
„Pruži ruku Novače kovaču:
Pruži ruku, da ti sablju platim.“
Prevari se, ujede ga guja;
Prevari se, pruži desnu ruku,
Mahnu sabljom Kraljeviću Marko,
Odsječe mu ruku do ramena:
„Eto sada Novače kovaču!
Da nekuješ ni bolje ni gore;
A naj tebi stotinu dukata,
Te se hrani za života tvoga.“
Dade njemu stotinu dukata,
Pak posjede Šarca od mejdana,
Ode pravo u primorje ravno,
Sve se skita a za Musu pita.
Jedno jutro bješe poranio
Uz klisuru tvrda Kačanika,
Al eto ti Muse kesedžije,
Na vrančiću noge prekrstio,
Topuzinu baca u oblake,
Dočekuje u bijele ruke.
Kad se jedan drugom prikučiše,
Reče Marko Musi kesedžiji :
„Deli Musa! uklon mi se s puta,
Il' s' ukloni il' mi se pokloni.“
Al' govori Musa Arbanasa :
„Prodji, Marko, nezameći kavge,
Al odjaši, da pijemo vino;
A ja ti se ukloniti neću,
Ako t' i jest rodila kraljica
Na čardaku na mehku dušeku,
U čistu te svilu zavijala,
A zlaćenom žicom povijala,
Odhranila medom i šećerom ;
A mene je ljuta Arnautka,
Kod ovaca na ploči studenoj,
U crnu me struku zavijala,
A kupinom lozom povijala,
Odhranila škrobom ovsenijem:
I još me je često zaklinjala,
Da se nikom neuklanjam s puta.“
Kad to začu od Prilipa Marko,
On tad pušća svoje bojno koplje
Svome Šarcu izmedju ušiju
Deli-Musi u prsi junačke;
Na topuz ga Musa dočekao,
Preko sebe koplje preturio,
Pak poteže svoje bojno koplje,
Da udari Kraljevića Marka ;
Na topuz ga Marko dočekao,
Prebije ga na tri polovine.
Potegoše sablje okovane,
Jedan drugom juriš učiniše :
Mahnu sabljom Kraljeviću Marko,
Deli Musa buzdovan podbaci,
Prebi mu se u tri polovine,
Pak poteže svoju sablju naglo,
Da udari Marka Kraljevića,
Al podbaci topuzinu Marko,
I izbi mu sablju iz balčaka.
Potegoše crne buzdovane,
Stadoše se njima udarati,
Buzdovanma pera oblomiše,
Baciše ih u zelenu travu,
Od dobrijeh konja odskočiše,
Ščepaše se u kosti junačke
I pognaše po zelenoj travi.
Namjeri se junak na junaka,
Deli Musa na Kraljića Marka;
Niti može, da obori Marka,
Nit se dade Musa oboriti.
Nosiše se ljetni dan do podne;
Musu biela pjena popadnula,
Kraljevića biela i krvava.
Progovara Musa kesedžija :
„Mahni Marko, ja li da omahnem.“
Omahuje Kraljeviću Marko,
Al nemože ništa da učini;
Tad omahnu Musa kesedžija,
Udri Marka u zelenu travu,
Pak mu sjede na prsi junačke.
Al procvilje Kraljeviću Marko:
„Gdje si danas posestrimo vilo?
Gdje si danas?“ nigdje te nebilo!
Eda si se krivo zaklinjala,
Gdjegodj meni do nevolje bude,
Da ćeš meni biti u nevolji?“
Javi mu se iz oblaka vila:
„Zašto brate, Kraljeviću Marko!
Jesam li ti, bolan, govorila,
Da nečiniš u nedjelju kavge?
Sramota je dvome na jednoga;
Gdje su tebi guje iz potaje?“
Glednu Musa brdu i oblaku,
Odkud ono vila progovara;
Mače Marko nože iz potaje,
Te razpori Musu kesedžiju
Od učkura do bijela grla;
Mrtav Musa pritisnuo Marka,
I jedva se izkopao Marko.
A kad stade Marko premetati,
Al u Musi tri srca junačka,
Troja rebra jedna po drugijem;
Jedno mu se srce umorilo,
A drugo se jako razigralo,
Na trećemu ljuta guja spava;
Kada se je guja probudila,
Mrtav Musa po ledini skače,
Još je Marku guja govorila:
„Moli Boga Kraljeviću Marko!
Gdje se nisam probudila bila
Dok je Musa u životu bio,
Od tebe bi trista jada bilo.“
Kad to vidje Kraljeviću Marko,
Proli suze niz bijelo lice:
„Jaoh mene do boga miloga!
Gdje pogubih od sebe boljega.“
Pa on Musi odsiječe glavu,
I baci ju Šarcu u zobnicu,
Odnese ju bijelu Stambolu.
Kad ju bacî pred cara čestitog,
Car je od strâ na noge skočio.
Veli njemu Kraljeviću Marko:
„Neboj mi se care gospodine!
Kako bi ga živa dočekao,
Kad od mrtve glave poigravaš?“
Car mu dade tri tovara blaga.
Ode Marko bijelu Prilipu,
Osta Musa u vrh Kačanika.

Djevojka Marula

(Junačka pjesma od Andrije Kačića.)

Slušaj pobre, koji znadeš naški,
Da ti kažem mejdan djevojaški,
Koji ima biti ter ne milo
Vitezovom sjajno ogledalo.

Kad na Lemno Turci udariše,
Podaleko gori u Levantu,
Juriš čine, nigda nepristaju,
Ter gradjanom jade zadavaju.

Tu gradjani mnogi izbigoše;
A Turáka ni broja se nezna,
Koluneli i mladi srdari.

Ali evo i gore žalosti !
Jer pogibe mladjan kapetane,
Zapovjednik od bijela grada,
Siekuć mlade Turke janjičare.

Pripadè se malo i veliko,
Sve to plače, i suze prolíja;
Al' neplače Marula djevojka,
Liepa kćerca mlada kapetana.

Poslušajte mladići i starci,
Dalmatini i mladi Ungarci:
Kada vidì Marula djevojka,
Da joj biše bâbo poginuo,

Djevojačke haljine odbači,
Svoga bâbe odoru oblači;
Pak pripasà sablju na hajdučku,
U vojsku je udarila tursku.

Britkom sabljom Turke presjecâše,
I vojnike svoje slobodjâše;
Bolji junak od babajka biše,
Vjeruj pobre, to Sagredo piše.

Kad li vidì principova vojska,
Što učinì Marula djevojka,
Na Turke je skladno udarila,
Iz grada ih biše iztirala.

Svaki junak gláve odsjecâše ;
Al' najveće Marula djevojka.
Krvave joj ruke do ramena,
I svijetla sablja do balčaka.

Malo posli dobra pomoć dodjè
Od viteza bana Loredana,
Kada li ga Turci ugledaše,
Brez obzira natrag pobjegoše.

Al' da nebi Marule djevojke,
Tad bi Turci Lemno osvojili.
Svih je ona slava djevojâka,
Ogledalo po svietu junâka.

Uzvisuje sva zemlja žudinska
Do nebêsa Judit udovicu;
Jer odsiečè glávu Oloferni
Pod bijelim gradom Betulijom.

Uzvisuje i zemlja slovinska,
Još i lípa država latinska
Bez pristanka Marulu djevojku;
Jer izsiečè turske janjičare,
A u Lemnu gradu bijelomu.

Kugina kuća.

(Priča od Augusta Šenoe.)

Nad pućinom zadrktao mjesec,
Iz oblaka diže sjetno čelo;
Tužno gleda prema onoj strani,
Gdje do briega driema malo selo.
Driema selo kao galeb bieli
Na igalu sguriv se pod krila,
Nehajući, jesu l' vali sjeli,
Da l' još huji olujine sila

Zdrava minu Marija,
Svud je mirna krajina;
Poboja se mali Rade,
Liep jedinac Jele mlade.
Skoči Rade preko puta,
Strininog se hvata skuta:
„Strino mila, strino sladka!
Maja mi je u grad pošla,
Maja nije natrag došla,
Strah je strino tvojeg Radka;
Vidiš vani noć je gusta,
Rade samcat, kuća pusta;
Noćju idu vilenjaci
I vještice, vukodlaci:
Pusti strino, – ja se bojim,
Da pod krovom spavam tvojim.“
I zadriema mali Rade
Liep jedinac Jele mlade.

* * *

Nakraj sela stoji lipa stara,
Starija od ljudskog pametara;
A pod starom ladovitom lîpom
Drven krst sa Isusovim kipom.
Naprot kipu čudna žena sjela,
Crnoj smrti posestrima biela;
Zmijska kosa niz rame joj pada,
Čelik zubi stišću se od jada,
Krvav mjesec oči su joj plamne,
A sried noći vijori se tamne,
Biela halja – gole kosti krijuć,
Crni uzduh bielim bičem bijuć.
U razpelo gnjevnim okom gleda,
Vehle usne biesa joj se pjene,
Rad bi napred, – – ali krst joj neda
Poć u selo – ali eto žene,
Mlade Jele – gdjeno ide žurno,
Da ju ponoć nezastigne burna.

„Stani Jelo!“ – biela prosi:
U selo me odmah nosi,
Noć mi stazu zagalila,
Noga mi se utrudila!“
– „Da te nosim, čudna seko!“
Kroz strah vrati mlada Jela:
„Potrena sam bome ciela,
Naše selo nij daleko,
Nà kapljice, pa se napi,
Na mene se tad uštapi.“
Al sve življe biela prosi:
„U selo me, Jelo, nosi!“

„Neću kumo“ – Jela veli,
„Ma ni za sviet neću cieli!“

„Nećeš? Znajder ja sam ona
Grobarica svesiona,
Koja ništi, hara, gazi,
Što po mojoj niče stazi;
Kud mi noga stane,
Trenom život sane;
Carstva minu,
Sela ginu,
Dub se suši,
Sviet se ruši,
Svuda, svuda rastu grobi,
Gdje se moja noga kobi.
Ako mariš živjet Jelo,
Ponesi me sad u selo!“

– „Strašna ženo, men' se máni!“
„Ćuješ Jelo, stani, stani!
Ja sam zator smrtne krvi,
Štogodj dirnem sve se mrvi.
Vojska pada,
Iznenada,
Ne od sablje, ne od striele
Neg od mene, – žene biele.
Vodom plivam – burom srnem,
Zrakom letim – zemljom prnem,
Uzporedo
Sried pestelje
Morim čedo,
Roditelje:
Morim popa i ratara,
Davim bogca, smaknem cara.
Ljudska kletva
Moja žetva,
Moja radost – ljudska tuga,
Razsap svieta moje biće,
Smrt čovjeka moje žiće:
Ja sam Jelo – kuma kuga.
Ili gini – ili me nosi!“

„Vražji rode ma i tko si,
Ni za carsku svietlu sreću
U selo te poniet neću!“
Zdvojno Jela vrati kugi.
– „Ti me nećeš, pa će drugi;
Ali čuj me u svem selu
Štediti ću čeljad cielu;
Žrtvu obrah si jedinu
Glavu smrvit tvomu sinu.
Nuder Jelo, neprkosi!
U selo me brže nosi.
Sve će kuće smrt obredit,
Ali tvoju hoću štedit.“
„Rade! Sinko!“ majka vrisnu,
Zdvojno rukom srce stisnu,
„Rade! Sinko! Tebe gubit,
Tebe gubit i neljubit.
Tebe da mi jedu crvi,
Sladka krvi s moje krvi!
Tebe više da negledam!
Ne, ne zlato! Ja te nedam!

– – Nuder hoš li? Nemoj dugo! –
– Evo pleća! Ajdmo kugo!“ –

* * *

Čujder, čuj !
Tam i tuj
Šušti selom biela sjena,
Uz ulicu niz ulicu
Svaku dirnu kolibicu,
Tek bje jedna poštedjena.

Sjena hukne,
Srce pukne;
Sjena dahne,
Život sahne;
Pa kad muklo
Ponoć tuklo,
Svuda težko uzdisanje,
Svuda strašno umiranje;
Štogodj mrakom počinulo,
Nije zorom osvanulo.

Zaman zoveš i grobara,
Zaman popa i zvonara;
Od kuge je cielo
Izginulo selo.

Jela? – Nju mi goni stráva
Gdje kod kuće Rade spava.
Kuća sama,
Svud je tama.
„Rade!“
Glasa neimade.

„Sinko!“ vikne sad na vrati',
Al joj jeka „sinko“ vrati,
Čučne, plaho prisluškiva,
Da l' se dahom sin oziva.
Ništ nediše. Pali svieću,
Nebi l' našla svoju sreću.
U komoru munjom hrli,
Ali – praznu postelj grli.
„Rade! Ču li? Dodje maja
Evo sladkog zagrljaja,
Sto cjelova,
Halja nova,
Rade! Sinko! Nevaljanče!
Što se skrivaš moje ranče?“

Sve preleti, sve prekápa
Sried dvorišta, kraj ognjišta,
Ali nigdje – nema ništa.

„Ha! tu, gledaj, leži kapa!
Njegva kapa! – Nebudali !
Već te imam tepče mali! –
Ali čija usred puta
Ondje noga utisnuta?
To je njegva! Kamo? – Jao!
Od kuće je otišao!
Bože! – Ljudi! – Draga kugo!
Dajte diete, nemam drugo!
Rade! Rade! mili Rade ! ––“
Polumrtva na tle pade
Na koljena
Biedna žena.
Po zemlji se plačuć vlači,
Sto cielova žarkih tlači,
Gdje su sinka stope male
Tuj u pjesku zaostale.

„Kleta kugo! Kukavice!
Uzmi mene, varalice!
Sve ću sladka kugo dati;
Al mi diete – diete vrati“!

Za ogradom stoji kuga,
Vjetar vije plašt joj bieli,
U pol grožnje u pol ruga
Strašna kuga majki veli:

„Šta me kuneš ženo luda?
Kuću sam ti poštedila;
Zar je kuga kriva bila,
Da van kuće sin vrluda?
Tam kod strine ga zatekoh,
Pade on i pade strina;
Jelo ti već nemaš sina!
Što ti rekoh, neporekoh.“
Na to s mjesta
Kuge nesta.

* * *

Iz starinskieh tad grobova
Proklijala čeljad nova,
Pomladi se malo selo,
Radi revno i veselo,
Na svih licih cvate sreća,
Ništ, se kuge već nesjeća.
Samo gdje se bibavica
Na igalu grmeć pjeni,
Stoji kuća samotnica,
Pusta stiena na toj stieni.
Sve naoko vrieme shara,
Kuće vrieme neogriza;
Al nevidiš tu ni s bliza
Ni pješaka ni ribara;
Samo mjesec kada zasja.
Zlato sipljuć na to stienje,
Iz valova gromoglasja
Čudna pjesma čudno stenje:

„Tko ste božji ljudi,
Kazano vam budi:
Neželi nevolju
Susjedovu polju;
Njegvo poharano,
Tvoje razrovano;
Brata tko zagrebe,
Zakopao sebe.
To vam Jela veli.
Ah vjerujte Jeli,
Pa molite boga
Za jedinca moga,
Da mi da počinka
Kraj mojega sinka.“

Tude pjeva sliepa Jela,
Kraj postelje prazne čuči,
Kapu ljubi pjevajući.
Tako priča sviet iz sela,
Dom joj jošte dobe ove
Kuginomse kućom zove.

Sveti Nikola.

(Narodna legenda.)

Bože mili, čuda velikoga!
Gledah čuda prije nevidjena:
U Pavlovu svetom namastiru
Postavljeni od zlata stolovi,
Svi se sveci redom posadili:
Navrh sofre Gromovnik Ilija,
Nasred sofre Sava i Marija,
Po dnu sofre Petka i Nedjelja.
Slavu diže svetitelj Nikola,
I napija u slavu Ristovu;
Al se njemu malo zadrijema,
U drijemu čašu izpustio,
Čaša pade na stolove zlatne,
Nit se razbi, nit se proli vino.
Kara njega Gromovnik Ilija:
„O moj brate, svetitelj Nikola!
I do sad smo pili ladno vino,
Al nijesmo, brate, drijemali,
Ni iz ruku čašâ izpuštali;
Što se tebi tako zadrijema?“
Al govori svetitelj Nikola;
„Nekaraj me, Gromovnik Ilija;
Malo trenuh, čudan sanak usnih:
Naveze se trista kaludjera,
Naveze se u to sinje more,
Prilog nose Svetoj gori slavnoj:
Žuta voska i b'jela tamnjana;
Digoše se vjetri do oblaka,
Udariše po moru talasi,
Da s' potopi trista kaludjera.
U glas viknu trista kaludjera:
Pomoz Bože i sveti Nikola!
Gdje si godje, da si sada ovdje;
A ja odoh, te ih podpomogoh.
Izveze se trista kaludjera,
Izveze se zdravo i veselo,
Odnesoše prìlog Svetoj gori:
Žuta voska i b'jela tamnjana.
U tome se mene zadrijema,
Te ja čašu iz ruke izpustih.

Balada i romanca.

Balade i romance nisu ništa drugo nego samo posebne vrsti pjesničkih pripoviedaka, koje se znatno medju sobom nerazlikuju; te još ni sami estetikeri nisu sasvim složni u tome, što je upravo balada, a što li romanca. Većinom se medjutim uzimlje ipak, da su im razlike ove:

Balada, u njoj su ne riedko samo obrisi kojega dogodjaja, pa se često navode i govoreće osobe. Ona je značaja grozna i turobna. Čovjek dosta puta podlegne u borbi s neprijaznimi silami ili sa svojimi strastmi, što medjutim nije neobhodno potrebno. Osobita je ljepota balade njeki tajinstveni, prividni nedočetak, koji sili na dalnje samotvorno sučustvovanje. Ona potječe iz Engleske.

Romanca je pripovjedajuća pjesma, a osnovom joj je koja moralna i druga kakova viša idea, i odlikuje se liepim i kićenim jezikom. Čovjek je u njoj slobodnim bićem, i njegov čin je središtem pripoviedke. Romanca se svršuje, ako i ne baš veselo, ali ipak nješto tišje, pa ako joj je konac i žalostan, negubi ipak značaja pomirujuće blagosti. Ona potječe od Španjolaca.

Obie ove vrsti pjesničkih priepoviedaka počele su se njegovati tek u novo doba naše književnosti, a ponajljepših imamo od Vraza, Niemčića, Preradovića, Kukuljevića, Jovanovića, Šenoe, Jakića, Kostića, Špun-Strizića, Eugena Tomića i drugih.

Tri hajduka.

(Balada od Jov. Jovanovića.)

U pó burne, crne noći
Feruz-paša iz sna skoči;
Žižak drhće kó da čita
Stravu sanka s blieda lica.
Feruz-paša Kadu pita:
„Kamo ključi od tamnica ? . . . . .
Tri godine kako trunu –
Oj hajdučki pepeo kleti,
Pa još ni sad mira nema,
U san dodje pa mi prieti?“
„Nemoj, ago, nemoj noći
Silaziti u tamnice;
Sutra ćemo poslat Muja
Da pokopa kosti njine!“
Haha, haha! babo moja,
Ni živih se nisam boja',
Dok su bili za užasa,
A nekmo li mrtvih pasa.
Moram ići, da ih vidim,
Kako leže na trulištu,
Da ih pitam, šta me zovu,
Što me traže, što me ištu!“ –
Uze žižak, zraka drhće
Na pašinom bliedom licu:
Zahrdjana brava škripnu –
On se spusti u tamnicu.

U tamnici, lednoj stravi,
Gdje jakrepe memla davi,
Gdje se groze hladne guje,
Kad se sjete njekih muka –
Ondje sjede tri kostura.
Tri kostura od hajdukâ.
Ili sjede, il se samo
Feruz-paši tako stvara,
Pred njima su na kamenu.
Ka' na stolu, tri pehara.
Progovori hajduk prvi:
„Evo, pašo, pehar krvi,
Imao sam vjernu ljubu.
Kad me pokri ova tama,
Ostala je jadna sama –
Nije sama . . . . mač u ruci,
Pa povika: gdje ste vuci?
Tako stiže do tvog dvora,
Puče puška od osgora,
Probi srce jadne žene.
Evo pehar krvi njene:
Krasno 'e vino, puna 'e čaša –
Nazdravi mi, Feruz-paša!

Sama s' ruka paši diže,
Sama noga kroči bliže,
Pehar popi, ciknu muka.
Ciknu paša – a te kosti
Smjehaše se . . . „Bog da prosti.“

Progovara hajduk drugi;
„Kad sam dopó ovog groba,
Pitala te majka moja:
Pošto ćeš mi prodat roba?
A ti reče: Tri tovara.
A sirota majka stara
Znojila se danju, noćju,
Nit je jela, nit je pila,
Dok krvavim nije znojem
Tri tovara izmučila.
Kad ti sinoć blago dade,
Ti se, pašo, smjehat stade:
To je bako, tek za hranu;
Tvoj je sinak junak bio –
Ako 'e umio kamen gristi,
Mora da se ugojio!
Svisnula je majka moja;
Ovaj pehar pun je vina,
Krvavoga njenog znoja!
Krasno 'e vino, puna 'e čaša –
Nazdravi mi, Feruz-paša!“

Sama s' ruka paši diže,
Sama noga kroči bliže,
Pehar popi, ciknu muka.
Ciknu paša – a te kosti
Smjehaše se . . . „Bog da prosti.“

Progovara hajduk treći:
Kad sam dopó ovih tmina,
Imao sam u gorici
Nedorasla, slaba sina.
Htjelo diete pušku dići,
Puška težka – slabe ruke –
Poče jadno suze ronit'
Što nemože u hajduke.
Plakalo je gladno, žedno,
Što mu babo ovdje trune,
Plakalo je, pa je svislo. –
Evo čaše suzâ pune ! –
Krasno 'e vino, puna 'e čaša –
Nazdravi mi, Feruz-paša !“

Sama s' ruka paši diže,
Sama noga kroči bliže,
Pehar popi, ciknu muka,
Mrtav pade do hajduka.
Mrtav pade – a te kosti
Smjehaše se . . . „Bog da prosti!“

Majka i sin.

(Balada od dr. Nap. Špun-Strižića.)

Crn vani mrak i mraz, a vihor vrije.
U izbi još tu stara mati bdije :
U boju sin, njeg čeka, da se vrati –
Sam znade Bog, što bolna trpi mati;
„O diete moje, sine moj!“
To jedini je uzdah njoj.

Sad dvanajst baš sa crkvice je tuklo,
Kroz crni mrak odjekuje još muklo:
Tu vihor ljut kroz malu izbu hukne,
S njim strašan zvuk, kó struna kada pukne –
A stara mati zacvili:
„Oj sine moj, oj premili!“

Umuklo sve, luč slaba jedva gori;
Što 'e Bože to? – u sumraku se stvori
Kó bijel stup . . . . unj upre majka oči,
A čuda gle ! on kroči – bliže kroči ....
„O drago diete, ti si, ti !“ –
I majka grli sina si.

„Ti moj si sin, – a ja sam majka tebi;
Ti s' vrnu k men! O kako s' vrnó nebi ?
Ta na svietu tebe ni'ko
Kó majka ti – o moja sladka diko !“
U majci planù sveti plam –
Al hladan sin kó tvrdi kam!

„O sine moj, ah tamno ti je oko
I upalo pod čelo ti duboko . . .
Da s' nagledjem tih očiu ti crni' –
De k meni ih, de k majci svojoj svrni!“
Al sinak oka nesvrnù
A grozom majka protrnù.

„O Bože moj, kó led si studen, sine!
Ah k meni ajd', na grudi materine;
Tu ogrij se, još za te ima žara –
Hod, sine, hod' – ta studen srce para!“
Na grud ga uzè – on ko led,
Nepomičan i suh i blied.

U naručju si majka sina grije,
I ljubi ga i tople suze lije,
Na krilu ga kó slabo diete niše,
I dah mu svoj na bliedo čelo diše –
Al zalud majci ljubav, trud;
U sina hladna svedjer grud.

Sad kokot već u zoru zapjet htjede –
Kad nagnù gle! sin k majci ustne bliede;
Njoj blaženoj kó sladke pjesni zvone,
I duša sva u divnoj slasti tone :
Sin drágu majku poljubì . . . . .
Dan svanù – sin se izgubi.

Od dragosti unj majka dušu preli –
Al mrtvu već nju nadje danak bieli;
Te noći sin u ljutu pade boju –
Na samrti po majku dodje svoju –
S njim majka driema sladak san
Probudit će ih sudnji dan.

Majčina dušica.

(Romanca od dra. Fr. Markovića.)

Na slami sirota žena mre,
Ni šapnut ni glednut nemore.
Nju slomi za kćercu skrban rad,
Nju mori sad bolest, mori glad.

A diete ju gleda i ludo mni,
Da majčica mirno, sladko sni,
Te postelj joj cviećem nastire, –
A majka od bola, glada mre.

Kad majka se prene iza sna,
Poljubit će kćerku, to kćerka zna.
I curica čeka dan, dva, tri,
Četvrti – pop majku u grob skri.

Uzdahnu pop: „ah ubi ju glad!“
Djevojče to ču – zna, što će sad,
Te ručicam plesk, pa bježi, bjež,
Gdje poljem stoji strnokos svjež.

Po strni skače ko golub biel
I očicam' modriem danak ciel
Tu vlaće traži sve slog po slog.
I kupinù obra i trn i glog.

I bježi na grob i stane zvat :
„O majčice, stan, tu zlatna vlât,
Tu kupina sladka i glogov plod;
Nahrani se, draga, hodi, hod!“

I zove i kuca: tuk, tuk, tuk,
Al majke nema, u grobu muk,
I čeka, i zove – sve zahman!
I plače, dok tih ju smiri san.

Tad niče iz groba blijed sjen;
„Oj majčina dušice svij je k men'!
Nek bog te brani i hrani svet,
Koj hrani na polju drobni cviet!“

I curica majci večer svak
Donosi hranu čim pane mrak.
Već prošla jesen, zabielje snieg,
Još diete traži izpod njeg.

Snieg mete a vihor huči ljut,
Kroz snieg si diete krči put,
I udje unj, al nema je van –
Nad sniegom grakće crni vran.

Popuhnu jug, i ode snieg,
Zaplavi cvietkom dol i brieg;
I hrani i brani drobni cviet,
On, koj sav sion brani sviet.

Al očice modre sagnuo cviet,
Te nujan čuči, na tlo je spet,
A rad bi pretrčat zlatnu strn,
A rad bi pretražit glog i trn.

Sve mirno u polju, lahor tih
Strn zlatnu ljulja, a na tlih
U modrijeh cvietka očica'
Sja rosa, za majkom suzica.

Opisujuća epika.

Predmetom opisujuće epike većinom su prirodni pojavi, koji djeluju ili svojom ljepotom, svojom riedkošću, ili svojom veličajnošću. Pjesnički je opis višeput kao samostalan veći ili manji umotvor; nu većinom je ukrašavajući dio njekog povećeg pjesničkog umotvora. Takov je samostalan epski opis svanuće dana od dra. Ilijaševića (Bosiljak g. 1866.) sastavljen u heksametrih u pjesmi pod naslovom „Dan“. Pomanjih opisa nalazi se u svakoj povećoj epskoj a i u mnogih lirskih pjesmah. Grozno opisuje Gundulić vieće paklenih duhova u 13. pjesmi Osmana.

Na opisnu epiku spada i idila, pjesmotvor, u kojem se slika život seoski, pastirski, seljački. Nu po shvaćanju i predstavljanju pjesnikovu može idila biti ne samo epska, nego takodjer i lirske i dramatičke naravi; a uviek se odlikuje svojim mirnim tonom od ostalih pjesničkih pripovjedaka. Za srednjeg doba naše knjige više je njegovana idila, nego li se sada njeguje. Ponajljepših idilskih pjesama izpjevao je u novije doba Milorad Popović u II. svežčiću svojih pjesama.

Dan

(Od dra. Stjepana Ilijaševića. Ulomak.)

A što mi duh preda, kano da će stradat u tami?
Liepo mi reče sjetnoj moj vjerni druže života:
Moli se Bogu milom, te vjekoma hvali mu možnost!
Silan je svieh gospar, i milosti kraja mu nema.
On sjedeć divnog sred carstva svojih nebesa,
Svietlo i tamu drži svemožnoj ruci u jednoj.
On se vozi crnom na vlaku gromnih oblaka,
A pred njim munjâ žar – čete šuštale dahću.
Zora je samo odsjev od ruba njegovih svita, –
A pram sjaju njegvom sjaj sunca – suton je tavni.
On blagi pogled spusti niz čadore svete –
I svoj zemlji svita. – On magne – hridi uzplamte
I zemlje od silnog straha stožeri štrepe.
Čem dakle da tužim ? – idem ga prositi smierno:

Gospode, ti tužnoj na nebesih zviezdu mi kaza,
I tmastih tmina uzbunjeno zadrhta carstvo,
Smili se, da mi mila vrh moga tjemena trepti,
Dok mi god sinci velog poslanstva svoga nesvrše.
Odpri im oči na râd, – a u mišice snagu im ulij.
Ako li pako pustiš, te mi zviezda zadje za oblak,
Znadem, to činiš s jedine mudrosti, da mi
Iz njega tim ljepša na obzoru sine, i zato
Tvojimi pod krili – u miru sudba mi spava.

Bura na moru.

(Od Gjorgja Jakšića.)

More je niemo, pusto, golemo,
Ko bliedo čelo vječitog gnjeva,
Što se u smrti tiho osmieva.
Sumorna leži pučina stara,
Da se u svome grobu odmara.
Nebo se smieši, zviezde trepere –
Čisto ga ljube, glade i maze,
Uljuljkuju mu tihe talase,
A stari krvnik taj biser bere,
Što plavo nebo na njega stere,
Zvjezdice sjajne grli, celiva,
U nebo gleda, o njemu sniva.
Al sad mu liepe Danice nema –
Nestade, ode, ponoć je zavi –
More se pjeni, ljulja, krvavi;
Ko varvar biesni, kom drska ruka
Harema biser sa grudi sčupa –
Razpaljen biesom, ne tugom, bolom,
Već čisto zvierski, osvetom golom,
Mač iz korica krvav poteže,
Svietom da trese, kolje i žeže.
Jedne po jedne zvjezdice nema ....
Varvar se sili . . . . bura se sprema.
Sad grmnù, pučè . . . ljulja se more;
Potresoše se daleke gore.
S podmuklom željom, krvavim umom
Oblaci huje sa groznim šumom.
Čas vidom sjenkâ, što svrhu groba
Drktajuć blude u niemo doba,
Čas rikom lava razljućenoga,
Što okov trese sužanjstva svoga,
Il kao zmija, što otrov pljuje –
Tako talasi na more stanu –
Zaljuljaju se, riknu, zamanu,
I groznim hukom, smrtnim jaukom
Razbijaju se ledenom rukom.
Pa tko to stupa drskom slobodom
U more sinje sa lakim brodom? ....
Blied je u licu, buran kó more,
Krvave tòke o krvi sbore ;
A šta mu grudi vječito taje,
Jedan ga mračan pogled izdaje,
Smrt ondje leži, plamen i tama,
Krv ljudsku krije u zjenicama.
Male je puške prikrio strùkom,
A krvav handžar desnome rukom ....
Je l' hajduk! . . jeste! a kó je ono,
Što mu na srce pada smiono ?
Harema sjajnog ponos i dika,
Najdraži biser u bezbožnika.
Pa vidje l' ona liepa i mlada
Tuču gromova, što s neba pada?
Osjeća l' rane na ljubezniku,
Krvave pruge na bliedom liku?
Čuje li buru? . . . . nečuje! nezna!
U naručju mu leži nesvjesna.
Sa bliedog čela svilene kose
Po bliedim grudma vihori nose;
A hladne kaplje talasa slanih
Vraćaju natrag život uspani.
Sad vidi, sluša talasa riku
I težku ranu na ljubezniku.
Taj pogled – ponoć, more i huka,
I vrela krvca s mladog hajduka
Dušu joj kida, a srce para,
I vječno tavne oči zatvara . . . .
Brodari glede, čekaju, stoje,
Smrt je pred njima, smrti se boje.
Al' onaj, kom' je život tek šala,
Čija je duša smrt upoznala,
Tom propast više nigda negrozi,
On pomno viče; Napried! i vozi!
More se ljulja, pjeni i trese –
Iz dna se piesak u more diže,
A s neba plamen po moru liže.
O natrag! natrag! nebo i more
Gromom i valom biju se, bore.
O natrag! natrag! . . al gdje su, šta su,
U gromu, moru, vihru, talasu? . .
Sad ko da čujem u smrtnom času,
Gdje jauk huji po tom talasu,
I oganj planù, i puška puče . . . .
More umuče . . . . ponoć jauče . . . .

* * *

Umorilo se ledeno more –
A što 'no grudi sbrčkane nose,
Grozni su znaci vitežke slave,
Trošni ostanci borbe krvave.
Onuda veslo skrhano pliva,
Tu mrtav brodar u snu počiva ;
A tamo opet u vječnom miru
Dva ledna tiela vali izpiru:
Ona se tiho mladjana smieši,
Rekó bi, život još u njoj leži,
On mrtav, hajduk, biesan i mračan,
U vječnom sanu opet junačan;
Još mu na čelu duboke bore,
Još i u smrti o smrti sbore,
Handžar u ruci još kó da prieti:
„Doći će, doći! da se osveti!“

Selo.

(Idiličke pjesme od Milorada Popovića.)

IV.

O ulice moje, prostrane, zelene,
Kad se sjetim na vas, odmah srce vene,
Opasan, gologlav, u košulji samo,
Bosonog sam išó ja po vama tamo.

A drugova jato iskupi se na mah,
Psi i biele guske, sve to butun1 s nama
Sa jednoga ćoška2 na drugi se jure;
Bacamo prašinu, igramo se žmure.

A padne li kiša, mi kó vranci òma
U zabuni našoj nebjegamo doma,
Već pod strjehe ili pod zeleno granje,
Dok nemine ono rosnato padanje.

Pa kad opet mutno nebo se razvedri
I pomoli sunce na plavetnih njedri',
Potrčimo željni – još dok vjetar piri;
Od kâla se grade stada i pastiri.

XII.

U nedjelju zvono kad na službu tuče,
Naša stara majka liepo nas obuče:
Košuljice biele da ti oči pliene,
Obojčiće tanke, opanke crvene;

Tkanicu šarenu oko pasa vita,
A na glavu vesak i plavetna kita,
Što s' nemarno pusti po rusnatoj kosi,
Kožni pršnjak –– ali to se redje nosi.

P' onda jedan drugog uhvati za ruke,
Slušajuć od zvonâ umiljate zvuke
Odemo ka crkvi – kroz plavetno granje
Sretne nas daleko pobožno pojanje.

A kad mine pjesma, bogomolja prodje,
Naša mala četa odmah doma dodje:
Pečenica masna već kod vatre rudi,
U srcima mladim gladnu čežnju budi.

Poučna epika.

Na poučnu epiku spada: poučna pjesma, basna, parabola, paramitija, alegorija, epigram i zagonetka.

Poučna pjesma umotvor je sad veći sad manji, komu je zadaća, da pouči; a predmetom su njezinim više istine i više spoznaje. Medjutim kritika nemiluje tu vrst pjesničtva, počem u obće njezina zadaća nije niti može da bude pjesničke naravi. Ali ipak su poučne pjesme pisali mnogi i to i znamenitiji pjesnici, kao što je to n. pr. „Sedmoglava aždaja“ od Vida Došena, „Satir“ od Relkovića i mnogi drugi.

Basna. U njoj nam se predstavljaju dogodjaji iz života životinja, ali da se ljudem predoči kakov koristan nauk za njihov svakdanji život. Kadkada mogu se mjesto životinja uzeti i biline. Dogodjaji moraju biti sasma prosti i naravni, tako da čovjek u njih odmah kao u zrcalu upoznati može svoje dobre ili zle vlastitosti.

Najznamenitiji basnar bio je starogrčki pjesnik Esop. Esopove su basne većinom kratke, pjesnik je u njih bez ikakova okolišenja odmah išao na svoju svrhu; te sada u obće sve basne tako nazivlju, koje su tim načinom sastavljene. Od Esopovih basna razlikuju se Lafontainove, koje su obširnije izvedene a gdješto i šaljive. Slaveni imaju u ruskom basnaru Krilovu najznamenitijega svoga basnara.

Parabola predstavlja raznimi dogodjaji iz čovječega života višu koju istinu, osobito moralnu ili religioznu. Najljepše parabole imamo u evangjeljih (razmetni sin, o dobrom pastiru).

Kad bogovi u takovih pripoviedkah djeluju, onda se zovu paramitije.

U alegoriji predstavlja se slikovno koja pomisao, budi kao osoba ili kao čin kakovi. Tako običaju pjesnici abstraktne pojmove predočiti u slikah raznih osoba, nu pojedine vlastitosti ili česti slike moraju posve suglasne biti sa pojedinimi sastavinami pomisli. Tako n. pr. slika Utješenović kulturu zapadnu i iztočnu u alegoriji „Dvie vile umjetnice“.

Epigram sadržaje kakovu dosjetljivu opazku ili kakovu neobičnu misao. U djelih Vraza, Preradovića i inih pisaca nalazi se krasnih epigrama; a u novije vrieme izdao je dr. Nikola Ivančević pod imenom „Iverje“ cielu malu sbirku svojih epigrama.

Zagonetka je pjesnička igračka, u kojoj se slikovno predstavljaju znakovi kojega predmeta tako, da se i samomu predmetu dosjetiti možemo promišljavanjem. Mi imamo puno narodnih zagonetaka, a prilično i umjetnih; nu do sada nemamo nijedne posebne sbirke samih zagonetaka.

Drugdje i kod nas.

(Ulomak poučnog pjesničtva iz „Novog Satira“ od I. F.)

Kudgod božje sija sunce drago,
Te grud ljudsku grije čustvo blago,
Čustvo blago za čovječnost pravu,
A jedinu čovječanstva slavu,
Narodna se svuda knjiga štuje,
Njoj najveća briga posvećuje,
Po vriednosti svud se svojoj štima,
Ter najvećom ljubavju se prima;
Jer priznaše svi jur tu istinu,
Da jedino njom je moći tminu,
Što čovječnost sapinje i steže,
Razagnati i podsjeć joj vrieže.
Svi priznaše jur istinu ovu,
Da najveća u narodnom slovu
Od svakoga naroda je slava
I njegova bića ciena prava;
Da je slava slova narodnoga
Samo odsjev žića duševnoga,
Da njegovo samo njegovanje
Na veće nas diže blagostanje.
To svjedoči Englez trgujući,
Francez smjelì, Niemac umstvujući,
I Rus, koji s ovimi narodi
Sa sadanjim svietom svim gospodi.
Kod njih svijuh narodna je knjiga
Prvo njino staranje i briga,
Dá oni se tek tad osviestiše,
Kad narodnu knjigu obljubiše,
I štogod ju više uzvisuju,
Sve to boljma time napreduju. –
Mi jedini jošte tumaramo
U sred gustih tmina tamo amo,
Prosta glupost od svuda nas mlati,
K višem žiću uzdić nam se krati;
Sirotinja, bieda i golota
Drži nas se kano sliepac plota.
Zaman su nam naša dična polja,
Kada po njih kuka svud nevolja;
Zaman su nam rieke i jezera,
Kada po njih brodi svud nevjera ;
Zaman su nam dični svi gradovi,
Kad se po njih svud šareno slovi;
Zaman su nam dari božjeg duha,
Kad ih noćna doba tišti gluha;
Zaman nad nam božje nebo krasno,
Kad nam magla krije sunce jasno;
I zaman nam sokolova krila,
Kad izčeznù sva životna sila,
Koja bi nam krila razmahala,
Toplim čustvom srca razgrijala,
I zaniela u bratinsko kolo,
Štono vode braća preoholo:
Titrajuć se tresi i gromovi,
Upravljajuć sunci i svjetovi,
Podlažuć si sve naravne sile,
A na korist čovječnosti mile! –
Ajme braćo, al smo bogci jadni,
Kud krenemo svagdje jesmo zadni;
Mi Slovenci, Srblji i Hrvati,
Svagdje jesmo nepozvani svati,
Kod nikoga u nikakvoj cieni,
A od svakog vazda smo prezreni.
Al i čudo nije to nikako,
Kad je u nas sve baš naopako:
Dočim drugdje dan i noć se trude,
Naši ljudi u nehajstvu gude;
Dočim drugdje sladki med se slaže,
Naši samo jed i otrov traže,
Kako jedan drugog da omrazi,
Jedan drugog vriednost da pogazi;
Dočim drugdje svi naprvo teže,
Naši ljudi od napredka bježe,
Sveg se nova kano biesa boje,
Jer novošću neće da se znoje.
Kano stari i mi ćemo biti,
Možeš često čut ih govoriti;
Ali u tom budalasto griše,
Jer nežive kano stari više.
Dok su naši žir još jeli stari,
Mogoše se lienit po pustari;
Ali nam se hoće čaj i kava,
Hoće nam se čaša vinca zdrava,
Hoće nam se lijepih haljina,
Koje nam se nose iz daljina;
Hoće nam se živit sve po modi,
Koju objest bogata izvodi;
Tu se bogme traži truda više,
Neg' u starih naših njegda biše,
Nuz trud jošte svakovrstna znanja,
Okretnosti, brižna nastojanja;
Ali našim sveg se toga neće,
Zato svaki bolji nas zameće. itd.

Lisica i jež.

(Basna od I. F.)

Lisica je poljem tumarala,
Nebi li se čega dočepala;
Od njekud se do nje jež doskita,
Pa ju smierno i ponizno pita :
„Kud ćeš, teto, do kojega grada,
S koje nužde, s kojega li jada?“
Lisica mu ponosito sbori:
„Kakva nužda, o tom negovori,
Idem gledat gdjegod batak tusti,
To si želi moj želudac pusti.“
„Baš ni mene nebi trbuh kleo,“
Jež će „kad bi do čega dospjeo.“
Na to lija ježu opat vrati:
„A ti hajde slobodno me prati,
Ako stignem gdjekod kakvu sreću,
Vjeruj da te izdieliti neću!“
Tako ti se ovo dvoje sdruže,
Lija skakće, jež lagano struže;
Oboje se sladkom nadom goje,
U naprvo batake si broje,
Kojimi će omastit si brke,
Iza truda, napora i trke.
Ali vajme, varava je nada,
Često puno donosi nam jada;
A to ti se evo i ovima
Našim' lovcim' sgodi gjegjernima.
Nadajuć se punomu kočaku,
Iznenada oni na njekaku
Praznu jamu tužni nebasaše,
I u nju se obo'e sglomotaše!

„Jao, teto, bataka nam jadnih!“
Sad poviče podljikovac gladni;
„Ako nama ovdje dan zabieli,
Bit će od nas trista jada vèli'.“
„Mene s toga neće boljet glava:“
Na to sbori lija hvalisava,
„Ja bo znadem do sto mudrolija';
Jedna ti je od druge umnija;
Njimi ću si već pomoći lako,
I od sebe zlo odbiti svako.
Nego neznam, šta će s tobom biti,
Je l' ti znadeš čem' se domisliti.“
„Četiri sam samo znò vještine,“
Jež na rieči vrati sad lijine:
„Ele ni njih nesjećam se veće,
Nego kad bi bilo koje sreće,
Da te smijem za uši povući,
Medj' očima moglo bi im pùći.“
„Pa hajd, hvataj !“ lija ježu veli;
A jež ti se na to mah osmieli,
Liju zubmi za uše uhvati,
I počme ju ljuto natezati.
Stadè vika lije: „Borme ježu,
Zubi tvoji nemilo me režu!“
Al jež ništa na to i nesluša,
Već ju grize, da ju boli duša.
Ona njime trese, zamahuje,
Da se zubi njegovih mentuje,
A kada još baš do živa bijà,
Ježem manù takom silom lija,
Tja iz jame da je izletio,
Ko' da u njoj nije nigda bio.
Pun veselja jež nad jamu viri,
Gdje se teta sada sama širi,
Te lukavo i zlorado sbori:
„Hvala teto, evo mene gori,
I jednome mudrolijom mojom,
A ti gledji svôm mudrošću svojom,
Kako ćeš se odtle izkopati,
Da te dušman krvni neuhvati.“
Pa tim ojde srcem veselime,
Sva nesgoda da mu prodje time.
A lisica kraj svih mudrolija
Slobode se ipak nedovija,
Već morade za forintu staru
Kožu dati bližnjemu krznaru,
I uz svoju svu veliku slavu
Još mudriju okititi glavu! –

Mali ribar.

(Parabola od dr. Demetra.)

U odbiću oca svoga
Sin mu ribu lovit uze,
Diete uma nezreloga,
Te od srčbe roni suze:
Za udicu što se stala
Samo hvatat riba mala.

„O kakova to bi sreća“
Vikne diete „za me bila,
Za udicu da se veća
Kakva riba uhvatila:
S nenavisti toga radi
Svu bi djecu snašli jadi!“

Jedva reko rieči ove;
Kad zagrize som najveći
Od svih, koji tamo plove;
No ribara gle u smeći,
Otimat se stane riba,
Trza, gnjuri, repom šiba.

Vuče diete, štogod može,
Napinje se, biesni, kara,
No sve zalud žalibože,
U vodu se već obara;
I za cielo propalo bi,
Pripomoći da nedobi.

Malom duhu što će sreća ?
Ona jake tek miluje;
Komu fali snaga veća,
O većemu nek nesnuje;
Tko prek svojih sila radi,
Tog čekaju samo jadil !

Noć i dan.

(Paramitija od I. F.)

Iza kako svemogući stvori
Ovd' na zemlji i u rajskih dvori'
Razne zvieri, ljude i duhove,
Njegvu slavu da svemirom slove,
Te vjekova njekoliko minù,
Da svijetu žića svietlo sinù,
K vječnom' ocu dodju do dva duha,
Jedan crna, drugi biela ruha;
Pa ti crni jadikovat stadè:
„Oj predobri oče, svoje jade
Evo stvor tvoj dodjè da iztuži,
Tvoja milost da im lieka pruži.
Kukavnoga mene sve prezire,
Na me mržnju svoju sve prostire,
Kudgod dodjem nigdje nemam mira,
Sve me odmah progoni i tira
Svjetiljkami, bakljami i plinom,
Grdeći me glupošću i tminom.
Staro, mlado i štogod je živa
Preda mnom se zatvara i skriva ;
Samo što je sebično i zlobno
I opakoj zvjeradi spodobno,
To jedino men' se ulaguje.
Mene ljubi i u zviezde kuje;
A štogod ti na sviet boljeg stavi,
Sve to ovog bielog diči, slavi!“ –

Jedva bieli do riječi dodjè,
I on ti se mahom tužit podjè;
„Duh mi ovaj, milostivi bože,
Smetnje stavlja, gdjegod samo može:
Otežčava moje sve poslove,
Načela mi kvari i osnove;
Smućuje mi što je dobre volje,
A sapinje sile ponajbolje ;
Krepostnijem spravlja svud poraze,
A zlobnjakom brižno ravna staze;
Štogod putem spasonosnim hodi,
U gudure tamne sve zavodi;
Pun je zlobe, laži, varke, hinbe,
Prot istini snuje viek protinbe.
Izbavi me protivnika toga,
Koj' tolika zla mi čini mnoga,
Koji viek me uzastopce prati,
I srce mi svojom zloćom pati!“

Vječni mučeć sluša sve te jade,
Al súdom se prenaglit nedade;
Znajuć u čem jezgra tužbe stoji,
Súd im mudar i pravedan kroji,
Pun dobrote i bez svake strasti,
Vriedan njegve uzvišene časti :
„Djeco moja, sokolovi vrli,
Srce moje vas obadvoj grli,
Darove vam', ako i različne,
Svakom' dadoh ipak vrlo dične,
I posebno k tome svakom' zvanje;
Svoje pako da si pomanjkanje
Naknadite krjepkim, složnim râdom,
Medjusobnom ljubavlju i sklâdom.
Jednoličnost ničemu neprudi,
Um i srce brzo nam utrudi;
Sve promjenu miluje i traži,
Ona život pokrepljuje, draži;
I svom' zvanju zadovoljit može
Sviet taj samo, kad se u njem slože
Pokoj dragi s krjepkom radinošću,
Tiha misao s umnom okretnošću,
A istina sa slikami mašte,
S brižnim trudom zabavice tašte,
S tegobami umiljati sani,
I sa noćnom tminom svietli dani.
Dakle svietom kô do sada ajte,
U slogu si samo ruke dajte:
Razne sile divna djela čine,
Kad se stalno slože i sjedine!!“ –

Preobraženje.

(Alegorija od dr. Ljud. Gaja.)

Tužno pjeva vitez na planini,
I uzdiše u tamnoj pustini;
Njegvi dvori jesu bori u zelenoj gori,
A blazina, posteljina zelena cjelina.

Sokoli ga slušat nemogoše,
U dvore ga zlatne odvedoše;
Tamo mile njemu vile rajske dadu sile,
On ustane, sviet se gane, rodu zora svane.

Ivo i Jovo.

(Epigram od Iv. Trnskoga.)

Ivo i Jovo: razlika koja?
Jedno i drugo našeg je kroja,
Istomu vikli majčinu slovu.
Ivo i Jovo braćom se zovu,
Majčici, čedu, miloj si ženi
Tepaju istim sladkim imeni,
Zajedno živu, mučicu muče,
Tudjoj se hinbi, mržnji se uče,
Zajedno stoje, zajedno hode,
Putem se druže, riekami brode,
Miluju istu zemljicu crnu,
Na dragi grob ju hladjanu grnu,
Njihovom istom pjesmom se ore
Dolovi, gore, rieke i more,
U četi istoj bore se, ginu,
Istu će vazda dielit sudbinu!
Razlika ipak ima vam jedna,
Nesloge uzrok, trvenja biedna,
Žali ju knjiga, pametni ljudi,
Jedan joj bog naš na nebu sudi,
Razlika čudna, sićušne vrsti:
Ivo se križa, Jovo se krsti.

Jednakost u oprjeci.

(Epigram od dr. N. Ivančevića.)

Zelen mladić gole brade
U razkošju sve izdade;
Siedi diedo u grob gledi,
Preko mjere skupac štedi.
Je l' de, da su si jednaki!
Kako? Oba su ludjaki.

Zagonetka.

(Od Petra Preradovića.)

Na jednom se mjestu šećem vazda,
Stražim danju a stražim u noći,
Komu dadem, komu nedam proći,
Kako kad mi zapovjedi gazda.

Premjestiš li dva na meni uda,
Eto meni odmah drugog lica:
U svakoj sam kući gazdarica,
Ručak kuham i večeru svuda.

Po drugi put preinačiš li me,
Tad me ima svud u izobilju,
U rodu sam smilju i kovilju,
A umiruć mienjam spol i ime.

Lirsko pjesničtvo.

Naziv toga pjesničtva porekla je grčkoga, naime od lire, jednog glasbila, uz koje su stari Grci pjevali svoje pjesme. Njim se predstavlja nutrnji život, čustvo i misao pjesnikova. Lirsko je pjesništvo dakle subjektivne naravi, njemu je središtem sam pjesnik; te kao takovo sasvim je u oprjeki sa epskim pjesničtvom.

Prema tomu kako se nutrnji pjesnikov život odsieva u lirskom pjesničtvu, dieli se ono:

1. Na liriku čustva, kojom se izražavaju neposredni osjećaji.

2. Na liriku zrienja, kada se pjesnikovo čudjenje ili žalenje osniva na promatranju vanjskih predmeta.

3. Na poučnu liriku, kada pjesnik prema svojim mislim i svojim čustvom poučava druge.

Lirika čustva.

Amo ide pjesma u obće, naime nabožna i svjetska. Ona je osnovni oblik za liriku, i u lirici ono, što je pjesnička pripoviedka u epiki. U njoj se misli i osjećaji izražuju lakim jezikom, srednjim oduševljenjem, ali u obliku ritmičkom i namienjenom pjevanju. Što je prikladnija za pjevanje, tim je bolja.

U nabožnoj se pjesmi izražuju misli i čustva, koja se radjaju iz naših odnošaja prama bogu ili njegovim ugodnikom.

U svjetskoj pjesmi slikaju se opet osjećaji, koje u nas pobudjuje nutrnji i vanjski život. Ona se jako mnogovrstno razgranjuje, naime na rodoljubne (patriotičke), ljubovne, družtvene, svatovske, žetelačke i. t. d. pjesme.

Medju njimi su našemu narodu osobito omilile davorije, pjesme, koje potiču na junaštvo i na rat.

Kao epos tako se i pjesma dieli na narodnu i na umjetnu, te je i jedna i druga osobito njegovana u našem narodu. Krasnih umjetnih pjesama imamo od Rusana, Kukuljevića, Preradovića, Jovanovića, Trnskoga, Aberdar-Kujungjića, Bana i mnogih drugih.

Opomena čovjeku.

(Nabožna pjesma od Kate kneginje Zrinjske rodj. Frankopanke.)

Nij za drugo na 'vom svitu
Čovjek stvoren od ruk boga,
Kad mu dušu plemenitu
Da sred raja zemaljskoga,
Neg da ovdje tako hodi,
Tako žive i putuje,
Da se v smrti prav nahodi,
I da v nebu gospoduje.

Zač bog stvori mnoge staze,
Mnoge pute i načine?
Neg da po njih ljudi plaze
Do nebeske domovine.
Zato knjige, zato pisma,
Zapovidi i zakoni
Poda, da koj ide š njima,
Vičnu radost mu nakloni.

Prvi puti laki bihu
Pred sagriešenjem naravi,
Ali sada zarastihu
Ko ledina u dubravi ;
Nit se more v raj nebeski
Bez pastira i vojvode,
To učiniše griesi težki,
Koji krivim putem vode;

Ki sakriše put pravični,
Koga s križa Isus kaže;
Ponudkujuć on krivični,
Koji nieme stvari traže,
Obrati se o čoviče!
Obrati se, jur si dosta
Do sad bludil nevjerniče
Sbog življenja tvoga prosta.

Majka sinu kod koljevke.

(Ljuljanka od Jov. Jovanovića.)

Sklopi oči nevinašce mlado,
Buji, paji materina nado,
Bezazleno moje gondže malo,
S neba si mi u koljevku palo,
Zamirisa mirom miloduva;
Spavaj čedo, tebe majka čuva!

Buji, paji moja mila snago,
Čuva mati svoje čedo drago.
Čisto srce kó zjenicu gledi,
Čuva dušu, da se nepovriedi,
Da ostane kano rosa čista,
Kao kaplja sried zelena lista.

Buji, paji moje Srbče malo,
Nebi l' dušom skoro ojačalo,
Da izskočiš iz koljevke, sine,
Da pokupiš po svietu vrline,
Da se pustiš sam na svoja krila,
Jer te majka rodu namienila!

Buji, paji moj sokole liepi,
Neka ti se mišica okriepi,
Tvoj babajko drugog čeda nema,
Pa jedinca veće na boj sprema,
Da s' otmete, il da poginete
Za slobodu, da sokolujete !

Tko je naš?

(Rodoljubna pjesma od Eugena Tomića.)

Tko je naš ?
Je li onaj, koj se rodi
Medju nami da s' odrodi,
Koj se kašnje podal srami,
Što je niko medju nami,
Te za volju svoj taštini
Pronevjeri krv tudjini?
Zameo se tomu trag,
To je naše sreće vrag!

Tko je naš ?
Je li onaj, koj se lásti
Našim novcem, našom časti,
A propušta svaku sgodu,
Gdje bi pomoć mogo rodu,
Da zaslugâ tobož steče
I do časti dodje veće ?
Zameo se tomu trag,
Taj je naše sreće vrag!

Tko je naš ?
Je li onaj, koji lakom
Robskom dušom dvori svakom ?
Koj za novca zveku dragu
Služi bogu, služi vragu, –
Teke samo, kada znade,
Da nemine bez nagrade?
Zameo se tomu trag,
Taj je naše sreće vrag !

Tko je naš ?
Je li onaj, kom nimalo
Do našega nije stalo,
Koj za našu knjigu, nošnju
Uviek praznu ima mošnju,
A za stranca, kivna gosta
Još sveudilj ima dosta?
Zameo se tomu trag,
Taj je naše sreće vrag!

Tko je naš ?
Je li onaj, koji radi,
Sretnu braću da zavadi,
Koji valja smutnje kamen,
I podžiže strasti plamen,
Koj nas ciepa i komada,
Da nas lakše zlobnik svlada? –
Zameo se tomu trag,
Taj je naše sreće vrag!

Tko je naš ?
Je li onaj, koj se ruga
S naših jada, s naših tuga,
Kom' je naša stara slava,
Kom' stečena krvlju prava
Pusta tlapnja i bulazan?
Zameo se tomu trag,
Taj je naše sreće vrag!

Tko je naš ?
Je li onaj, koji vìkom
Ustupiti neće nikom,
A kad jednom kucne hora,
Da s' na ždrielo ići mora,
Tada prvi šara, plete,
Da okrene kako pete ?
Zameo se tomu trag,
Taj je naše sreće vrag!

Tko je naš?
Je li onaj, kom' se kriva
Sviest na prošlost viek poziva,
Koji štovan biti hoće,
A rad česa? rad slaboće,
Što je krenuv starom vjerom
Udario krivim smjerom.
Zameo se tomu trag,
Taj je naše sreće vrag!

Tko je naš ?
Je li onaj, koj nastoji,
Da s' medj naše svačim broji,
Koji naš je dušom, tielom,
Koj se bvalit može djelom,
Koji srećom roda rasti,
Koj je za njeg rad i pasti?
Jest, ovo je slavski svat,
To je drug naš, to naš brat!

Haj!

(Budnica od Aberdar-Kujundžića.)

Rekao nam bog bogova:
„U boj, djeco, protiv mraka!
Nepitajte, tko vas gledi,
Ja vas gledim iz oblaka!“
Vedro čelo, ruka čila,
Srce puno, haj!
Tko slobodu svetu ljubi,
Ruku ruci daj!

Sladka pjesma nas izpraća,
Sladka usta mole boga,
Da nam srcu dade sunca,
A u ruke groma svoga!
Družinice braćo draga,
Haj na noge, haj!
Daleki su puti naši,
Ustani, ustaj!

Tko će bratski: brat smo njemu!
Tko dušmanski: dušman smo mu!
Neka steže crni lanac –
Pustit će ga našem gromu!
Barjaktaru, barjak diži!
Hajde pravo, haj!
Odklem čuješ ponajdublji
Robski uzdisaj!

Davorija.

(Od Ljud. Vukotinovića.)

Svaki Hrvat ponosito
Nek zapjeva gromovito,
Da se svuda glasno ori,
Kud se slavska rieč govori:
Neka živi narodnost!

Braćo! kolo sastavljajte,
Pa si čvrsto desne dajte,
I zakletvu položite:
Da svoj rod neostavite,
Krv i život za naš dom!

Nek se dižu vrazi tmasti,
Rieč hrvatska mora cvasti!
Svi zastori, sve koprene
Leže jurve razbijene,
Naša staza svietla jest!

Želja ova najsvetija
Zapovjed je najstarija,
I tkogod se njoj protivi,
Nije vriedan nit da živi,
Sram i kletva takvomu!

Neka pukne kud mu drago,
Narodnost je, naše blago,
Obasjala srca i lica,
S narodnošću poslovica:
Neka žive dom i kralj!

Lirika zrienja

Na liriku zrienja spadaju: Ode, himne, ditirambe, rapsodije, elegije, dumke i heroide.

Oda, ona se razlikuje od pjesme uzvišenom osbiljnošću sadržaja i uzletom jezika svoga. Pjesnik je skroz oduševljen i zanešen veličajnošću svojega predmeta, i sav zadubljen u njega, te ga nastoji proslaviti. Oda se odlikuje smi onimi slikami i izvanrednimi oblici; ona je kulminacija lirike.

Ako je sadržaj takova pjesmotvora nabožne naravi, onda se zove himna; a izražava li takova pjesan zaneseno kakovo veselje, onda je ditiramba.

Najveći naš pjesnik oda bijaše vladika Mušicki; a krasnih ih imamo i od Petra Petrovića Njeguškog, Preradovića, Vraza, Trnskog i drugih njekojih.

Rapsodija zove se takova lirična pjesan, gdje su kitice, premda jednim duhom zadanjene, ipak medju sobom rapsodički pospajane. Najkrasnije rapsodije imamo u Vrazovih „Djulabijah“ i Kukuljevićevih „Slavjankah.“

Elegija, njom se izražavaju tužni (žalostni) osjećaji, koji nas obuzimlju, kad promatramo, ili kad si predočujemo njeko izgubljeno dobro, koje nas je usrećavalo.

Kao što je osnovom u odi i himni uzvišeno, u legendi čudnovato, u pjesmi liepo i povoljno; tako se elegija osniva na tužnom i žalostnom.

Posebna vrst slavenske elegije jesu rusinske dumke, u kojih se slikaju žalostni prizori iz domaćega života;a heroidom postane elegija, kad pjesnik negovori sam u svoje ime, nego mjesto sebe pusti da govori koja povjestna osoba (heros) ili druge kakove osobe, kao n. pr. A. Čubranović u svojoj heroidi „Robinjice“.

More.

(Oda od Petra Preradovića.)

More divno, more sveto,
Pred nama se širiš eto
Kao tajna kob!
Ljuljačka si komu mila,
Komu hladan grob.

Nesiže nam oku sila,
Niti umu izumila
Odkrit tvoje dno :
Pokriveno tako tajnom
Sudbe nam je tlo.

Al površju po tvom sjajnom
Duh se krili slašću bajnom
I čezne u njoj,
Neizmjernost tvoja mu je
Neizmjeran goj!

Kad se tobom razblažuje,
Po tebi si blažen snuje
Iza smrti kraj:
Ograničen nebom samo
Bit će tako raj!

Nebo amo, nebo tamo,
Nebo svuda, kud gledamo,
Nad pučinom svod,
Po njoj biele lepirice
Ovdje, ondje brod.

Njimi šalje krilatice
Zemlja zemlji izmjenice
Plode krila svog,
Prelieva se svieta blago
Preko lica tvog.

Ti nam hraniš milo, drago,
Odievaš nam boso, nago,
Sreće si nam vir,
Kad po tebi razvija se
Blage ćudi mir.

Ali kad te bura pase
I srdite u talase
Njezin digne gnjev,
Tad si lavom stoglavnikom,
Kom su bezdna ziev.

Odzivlješ se divnom rikom
I valjaš se stravljenikom
U bjesnilu svom,
Užas prati sve ti mahe,
Sve udarce grom.

Ladje hrskaš ko orahe,
Il ih gvozdom goniš plahe
Na očajan put,
Osudjene kao stvore
Kroz pakleni skut.

Oh strašno si tada more,
Al strahote tvoje sbore
Veličanstven sbor,
Ljudskoj kažeš oholosti,
Da si jači stvor.

Svojih sila u groznosti
Najsilnije mogućnosti
Tumač si nam svet,
Vlasti, kojom tvorac maše,
Očevidan kries!

* * *

Slava tebi more naše,
Na slavu ti pune čaše
Izpijamo sad:
Našom pjesmom prezanieti
Čuvaj jugu sklad!

Molitva jugoslavenskog rodoljuba.

(Himna od Jovana Sundečića.)

Bože, koj nam domovinu da' si
Od jednoga do drugoga mora,
Kud se naše ime i rieč glasi,
Punu rieka, ravnica i gora'
Nju nam digni, ukriepi i spasi,
Uzveličaj, proslavi, ukrasi ! –

Ljuto strada – i od duge dobi
Dosta nam se najadila jada,
Sbog udesa i najgrdje kobi –
Već je vrieme, pomozi joj sada!...
Možeš bože; jer nemoćan nisi:
Hoćeš bože, jer pravedan ti si! – –

Medju braćom jedne iste krvi
Sebičnosti iskorieni sjeme,
Taj – nek znadu – da je samo prvi,
Koji zlobi jače gnječi tjeme;
Prvi onaj, koji više služi,
Brat od brata da se nerazdruži.

A najprvi, koji sve što ima,
Krv i znanje, blago i vještinu,
Žrtvovati rado poduzima
Za predragu svoju domovinu,
Kad mu strada i u biedi trune;
Kad mu na nju zlo – ma odkud grune. –

Nedaj blagi, imena ti tvoga !
Da zlo staro glave nam dolazi,
Kao što je nesrećna nesloga,
Usljed koje mnog' nas neman gazi;
I koja će doklen god je ima,
Kruto vratom zavrćati svima. –

Ti si ljubav, a ljubav od tebe;
Tvoju ljubav medju nas useli:
S budućnosti naše srce zebe,
Naše srce, bože, obveseli,
Da se zlotvor onesmjeli, kade
Tvoju s nama desnicu spoznade! –

A mladeži našoj um otvori,
Da ona pozna što nehtjesmo sami,
Da s' u skladu domovini dvori
I podižu oboreni hrami,
Baš nad samih razvalina tragom,
Tek ukupnom pomoću i snagom. –

Zato, oče, i njojzi i nama,
Ti udahni molitvicu ovu,
Koja 'e puna domorodnog plama,
A u ciglom sadrži se slovu :
„Bože složi Srba i Hrvata,
Bugarina i Slovenca brata!“ –

I učini da ti srce svako,
Svakog dana na tisuće krati,
Nju u nadi opetuje tako,
I s najdubljim uzdisajim prati . . .
Bože složi! . . . pa južno Slavenstvo
Steć će lako narodno prvenstvo! –

U vinogradu.

(Ditiramba od dr. Napoleona Špun-Strižića.)

Driema junak sried trsja na travi,
Vinjagin mu vienac na glavi;
A vinove s' loze povrh glave
Sastavile, da mu hlada prave.
A zefiri hitrokrili
Oko njega poletili:
Jedan žegu raztjeruje,
Da junaku san netruje;
Drugi zefir doletio,
I s gorice i s livade
Sve mirise tu snosio,
Da junaku sanak sláde.

Znate l' boga veseloga,
Dioniza lijepoga?
On tu driema, junak mladi,
Bogujuć nad vinogradi.
Dioniz sioni,
Brige što razgoni,
Ljudske grudi grije,
U njih radost lije;
Što srca otvara,
I čudesa stvara –
On tu driema, junak mladi,
Bogujuć nad vinogradi !

Posazrelo sladko groždje,
Pa i berbi vrieme dodje. –
Zagorkinje sada vile
K Dionizu doletile,

Pa mu šapću: „Liep junače!
Hitro sladki čas izmačè,
A već eto i jeseni ;
Oj naš bože, oj ljuveni,
Iza sanka de s' probudi –
Pobrat će ti groždje ljudi!“
Al se vila jedna
Prevarila biedna,
Pa se rukom boga
Taknù ubavoga:
On s' iza sna prene
Od slasti ljuvene !

Lijepoga boga sanak minù;
S ustnica mu sladak usmjev sijnù,
A kolo savile
Zagorkinje vile
Oko boga
Lijepoga:
Dižè se veselo,
A lice mu bielo
Od žara ljuvena
Ruža bjè rumena.
Kud si godier kreće,
Kó da cvjeta cvieće,
Svuda radost niče,
Kó da zora sviće,
A kud okom krene,
Gorice zelene
I gaji i njive
Radostno ožive.

A trsje se vito
Diže ponosito,
Poput mlada čeda,
Oca kad ugleda.
Tad sioni bože
Trsje blagosiva:
„Nek se slasti množe
I ta vatra živa
U vina rujnoga,
Dara božanskoga!“

A tek liepi blagoslov izustì,
Kad al oblak s nebesa se spustì,
Pa se savì oko boga
Dioniza ubavoga:
A za časak nema ni oblaka,
Ni liepoga mladoga junaka – –
Izčeznuo – al i opet doć će,
Doć će opet, hoće, hoće
Bog ljuveni
Do jeseni!
K rastanku mu topovi gruvaju,
A berači složno pripievaju:
„Dionize, tebi slava,
Ti s' božanska mudra glava!
Svi si bozi glavu taru,
A svak' će se prevariti;
Sám ti držiš stazu staru,
Pa svedj mudro – učiš piti!
U vjekove od vjekova'
Tvoja mudrost svedj je nova,
Kó i božski tvoji dari,
Tvojoj slavi pametari.
A da tvojih dara nije
Usried ljudih ledenije' –
Tko bi pjevò, tko l' ljubio,
Tko li cviećem sviet kitio!“

Slavjanke.

(Rapsodije od Ivana Kukuljevića.)

Crnagora.

Oj ti goro crna !
Gnjezdo sokolovâ,
Pred kimi se straši
Sila Osmanova.

Jedina si živa
Slavjanska sloboda,
Osvjetnica vječna
Kršćanskoga roda.

Tvoje stiene gole,
I zelen doline,
Slavit će se vazda,
Dok sviet nepogine.

Učenica budi
Starcu i djetetu,
Kako branit valja
Nezavisnost svetu!

Srbija.

Dunav, Savo, Drino !
Mile vi sestrice,
Koje cjelujete
Srbske zemlje lice.

Što ste tako tiesne
Granice stegnule,
Kano da su srbske
Žile usahnule ?

Otvorite s nova
Stara vaša vrata,
Nek se Srbin s braćom
Jur u kolo hvata!

Nek se prostre kolo
Daleko, široko,
Dokle samo stiže
Južno slavsko oko !

Bosna.

Bosno, tužna Bosno!
Zemljo ti grobova,
I gradova silnih
Bez blaga i krova.

Zibko ti izdajstva
Vjere i naroda,
Leglo vječne svadje,
S kom brat brata prodà

Una tebe veže
S jedne bratske strane,
Drina tebe vodi
U zemlje poznane.

Kreni ledja Meki,
I azijatskom' skotu,
Te pomogni oprat
Slavjansku sramotu!

Dalmacija.

Aj more jadransko !
Slavo ti Hrvata,
Prije neg tudjincu
Sâm otvori vrata.

Ti si ono blago,
Koje sav sviet lovi,
Na kom se dieliše
Carstva i svjetovi.

Ti prehrani Mletke,
Taliju i Normane,
Samo tvu Dalmaciju
Ostavljaš bez hrane.

Oj ti more sinje!
S burnimi vjetrovi,
Kad ćeš Dalmatinom
Doniet život novi ?

Hrvatska.

Velebite vèli!
Koji sried sredine
Pašeš kamen-pasom
Bratske pokrajine.

Ti si vidio slavu
Hrvatskih kraljeva,
Gledao si tuge
S desna, kò i slieva.

Čestokrat si krvcu
Potokom sisao,
Kad je Hrvat mačem
Na noge ustao.

Dao bog, da gledaš
Slobodna Hrvata
Od Bojane rieke
Do starih Karpata!

Želja za domovinom.

(Elegija od Dragojile Jarnevićeve.)

Oko prama jugu tamno gleda,
Odakle mi odkinut se neda,
Jasnost juga sad je omaglila,
Jer je želja suzom ga oblila
Ah za milom domovinom!

Dobro došli vi crni oblaki
Po putovih visokih i laki',
Po kojih ste meni dojadrili –
Lastnim hladom pozdrav mi donili
Ah od moje domovine!

Ah na gore srcem kucajućim
I u njedrih sa želenjem vrućim
Popinjem se u časove svete,
Da vas vidim, kako s' rastajete
Ah od moje domovine!

No kako je, kažte mi, da tako
Odande se rastajete lako ?
Da bez tuge kraje ostavljate,
Kraje mile, plodne i bogate,
Ah od moje domovine!

Odgovora zar mi od vas nije!
Dieva zar vas moliti nesmije?
Kažite oj, kažite po bogu,
Kad ju opet ugledati mogu
Milu svoju domovinu !

Ništa! – Tiho jadri vaše krilo,
Neznate vi, što je meni milo;
Ah da znate sve bi mi kazali,
U raj želje srce uljuljali
Ah za mojom domovinom!

Dajte natrag, natrag se krenite,
Putem kim ste došli, odlazite,
Pozdrav, želju s tugom srca moga
Put priedjela noste milenoga
Ah od sladke domovine!

Kad prodjete preko hladne Drave,
Prebrodivši valove od Save,
Kupu vodu mirno obrastrite,
Grad mi rodni od nje pozdravite,
Grad od moje domovine !

Po Hrvatskoj pruž 'te se tanani,
Te branite da mi žar sunčani
Nepopali gore mile meni,
Livade i krasni plod zeleni
Ah od moje domovine !

Ali zlo joj činiti nemojte,
Neg ju čuvat, mili, viek nastojte
Treskom težkim ju neudarite,
Kišicom ju hladnom porosite
Ah milenu domovinu!

Da, kada se vratim opet tamo,
Kud me želja srca vuče samo,
U zlatnome plodu nadjem milu,
Kako staru kažu svoju silu
Ah premilu domovinu!

Kozački odlazak.

(Ukrajinska dumka.)

U nedjelju prije zore rane,
Još ni zvona zazvonila nisu,
A u dvoru udovice majke
Započè se vreva i koškanje:
Zlobni očuh mlad-Kozaka kara,
Mati sinu kroz plač progovara:
„Idi, sine, medju tudje ljude,
Neće l' bolje u tudjini biti,
Tudji bratac karati te neće,
Neće sine tvoju sreću liepu
Za na vieke zametati grdno!
Jest mi težko s tobom se rastati,
Al je teže, još je teže majci
Svojim okom crne gledat jade!
Ti ćeš, sinko, u tudjinu poći,
Ti ćeš poći, ja ću suze liti,
Bez tebe ću u svakoje doba
Tebe žalit, tebe spominjati.“
Najstarija seja vodi konja,
Mladja njemu iznosi oruže,
A najmladja kroz plač brata pita:
„Od kud ću te pogledati, brâto,
Il od polja, il' od crnog mora,
Il od onog slavnog Zaporožja?“
„Uzmi, sejo, žućkastoga pieska,
Pa ga posij po bielu kamenu;
Kad iz njega svako nikne bilje,
Kad se kamen ospe zelenilom,
Onda me se, mila sestro, nadaj;
Jer je težko ribi na suhoti;
Isto tako svomu bez svojega
U daleku nepoznatu svietu!“
To govori, pa na konja sjeda,
Sa svojim se svima oprostio,
Neveseo od dvora otide.
A rodbina za dugo ostadè
Iza sela na žalostnom groblju;
Dugo za njim pogledahu sjetno . . .
A još duže za njim su plakali.

Poučna lirika.

Na nju spada: poučna pjesma, satira i poslanica; zatim: sonet, triolet, rondeau, madrigal.

Poučna pjesma, njom se u nizu razprava i promatranja govori o kojem predmetu, da se štioc zanj zanese. Pjesma Preradovićeva „Rodu o jeziku“, Sundečićeva „Vršitba“, Radičevićev „Djački rastanak“ i klasički prevod Šilerova „Zvona“ od Ivana Trnskoga najkrasniji su umotvori našega liričko-poučnog pjesničtva.

Satira je takova pjesma, kojom se radi pouke, al ne uviek izrično iztaknute, ljudske mane i pogrješke kore i smiešnimi čine. Može biti držana tonom ili osbiljnim ili šaljivim; ali treba da je uviek obćenita, i da nebude naperena na stanovite osobe, jer tada postaje paškvilom (rugopisom) Znamenitiji satirički pjesmotvori jesu: „Zvekan opet na svietu“ od Ivana Trnskoga, i humorističko-satiričke pjesme od Vraza i Jov. Jovanovića.

Poslanica je poučna pjesma u obliku pisma (lista). Ona se riedko kada dieli na kitice; a od običnoga lista razlikuje se tim, da premda je upravljena stanovitoj osobi, ipak stanovite odnošaje prenosi u krugove obće i idealne. Ta vrst pjesničtva nije do sada u nas bila osobito razvijana i pažena.

Sonet je liričko-poučna pjesmica sastojeća se iz četiri kitice, od kojih prve dvie imaju po četiri, a zadnje dvie po tri razno slikovana (sročena) stiha. Potiče iz Italije, a otac mu je glasoviti talijanski pjesnik Petrarka. Kod Slavena se je najviše proslavio Jan Kolar svojom u sonetih pisanom velikom pjesmom „Slava dceri“; a mi imamo najljepših soneta od Vraza, Preradovića, Bogovića, Dragutina Galca i. t. d.

Triolet je mala lirička pjesmica od 8 do 12 stihova, u kojoj se jedan triput opetuje: u početku, sredini i na kraju.

Rondeau je pjesnička igrarija, a sastoji se iz 8 stihova. Prvi se stih ponavlja iza trećega, a prvim se i drugim završuje opet pjesmica.

Madrigalom se zove svaka mala pjesmica od 6 do 11 stihova u idiličkom tonu.

Triolet, rondeau i madrigal je izvora francezkoga i malo se nalaze u naših pjesnicih. Zato i nenavadjamo od njih primjera.

Rodu o jeziku.

(Poučna pjesma od Petra Preradovića.)

O jeziku rode, da ti pojem,
O jeziku, milom tvom i mojem!
O presladkom glasu onom,
U kome te mile majke
Usnivahu sladke bajke,
Koga šaptom i romonom
Duši ti se sviest probudi.
Te ti spozna i uvidje,
Da ti bolje nije nidje
Do na tvoje majke grudih!

Po njem tebe sviet poznaje živa,
Na njem ti se budućnost osniva.
Zato uviek k njemu teži,
U njegovo jato hrli,
Oko njeg mi ti se grli
I u čvrsto kolo veži,
Pa ti neće vremeniti
Burni triesi da nahude;
Po jeziku dok te bude,
I glavom će tebe biti!

Ljubi si ga, rode, iznad svega,
U njem živi, umiri za njega !
U njem sve si blago slaviš,
Što ti osta od starine,
Nemaš ljepše ni baštine
Potomstvu si da ostaviš.
Dragi kamen on ti budi,
Kog da čuvaš kao oko,
Kog da braniš kao soko,
Komu da si vjeran svudi!

Svaka zviezda svojim svjetlom sieva,
Svaka ptica svojim glasom spieva,
Ti jezikom svojim sbori!
Sladkim glasom materinim
Odlikuj se medju inim !
Bog bo mili s njim te stvori.
Njim da hudeš svoj svojemu,
Njim da srcu odolievaš,
Njim da plačeš i popievaš,
I njim da se moliš njemu!

Tudj tudjinu, tebi tvoj doliči,
Tudji poštuj, a svojim se diči!
Dičiti se možeš njime:
Njim carevi carevahu,
Njim kraljevi kraljevahu,
Slavne mu je loze ime,
Slavan puk ga svojim zove,
I dok bude slavi vieka,
Bit će i on njojzi jeka,
Od vjekova u vjekove!

Od Stambula grada do Kotora,
Od Crnoga do Jadranskog mora
Njegvu carstvu prostor puče.
Tuj po gorah i dolinah
Preko devet pokrajina
Svud ga majke djecu uče,
Sokolova, sokolića
Njegovijeh gniezdo tu je,
Svuda tud se pjevat čuje,
Pjesan Marka Kraljevića!

Junačkijem glasom n njem poje
Junak narod uspomene svoje.
Uz gusle se u njem ore
Kroz sve vieke nama doli
Sve radosti i sve boli
Našeg svieta – pjesni tvore
Utrnulih naših plama,
Osvjetlanih naših lica,
Sva je naša povjestnica
Velik samo sbor pjesama !

On ti svakoj tuzi i radosti.
On ti duše cieloj nutrnjosti
Jedin pravi tumač biva.
U njem ti se žalost topi,
Da ti suza lice škropi,
U njem s čustva radostiva
Tvoje srce vatrom gori,
U njem samo podpunoma
Ljubav milog tvoga doma
Jasno, krasno tebi sbori.

Ljubi, rode, jezik preko svega,
U njem živi, umiri za njega !
Po njemu si sve, što jesi:
Svoje tielo, udo svieta,
Bus posebnog svoga cvieta
U naroda silnoj smjesi.
Bez njega si bez imena,
Bez djedova, bez unuka,
U prošasti sjena puka,
U buduće niti sjena!

Našoj omladini

(Poučna pjesma od Ivana Trnskoga.)

Omladino, roda nâdo,
Budućnosti zoro biela!
Duša mi te zaželjela,
U te mladu gledam rado,
U njedra te svoja dievam,
Od srca ti pjesmu pjevam.

Sokolovi moji sivi,
Bistrooki, lahkokrili.
Vazda kriepki, vazda čili,
Hrabri, živi, povodljivi:
Negubite svoje ciene
Od boga vam podieljene!

Bogom samim, otačbinom,
Ja vas sinim i zaklinjem,
Dižte oči nebu sinjem,
Progledajte svom bistrinom:
Slave vienci daleki su.
Niesu na tlih, već na visu.

Okante se naočala,
Nebudite vi čuvide.
Nadriknjige kratkovide,
Lakomnici duha mala
I slabići, neznalice,
Dušom, tielom kukavice!

Nedajte se tek na lasti,
Na dangubnu bezposlicu,
Ni u trulu nesvjesticu,
Ni u zamku biesne strasti;
Čemu čovjek mlad navikne,
Kroz dušu mu to pronikne.

Treba mladić da dozrieva,
Da u napun dodje tielom,
Umom bistrim, vrstnim djelom:
Kad ga mužem vidi dieva,
Da ju žarko sunce grije
Budeć želje najnježnije.

Oj da znadeš mladi pobre,
Što osjeća sudjenica
Uz ljudinu svjetla lica,
Srca hrabra, ćudi dobre:
Ti bi sreći svoga zlata,
Bio ponos svìh Hrvata.

Eno znanja silnog blaga,
Kojim sviet se napried kreće,
Blagostanju temelj meće,
I naroda jača snaga;
Shrani blago u pameti,
Posij sjeme, pa ćeš žeti!

Prirode ti eto krasne,
Liepa cvieća i umieća,
Da te višnjeg boga sjeća ;
Eto pàre, munje jasne,
Žarka sunca zviezdâ jata,
Da ti duh se neba hvata!

A gle majčin jezik eto
Krjepak bujan i romoran,
Tudjinu je prezazoran;
Mlad mu brani pravo sveto,
Uči bujnost, da osìli,
Mladoj duši da omili!

Još evo ti tamburice
Sitna glasa, skladna zuja:
Daj udesi glas slavuja,
I zapjevaj uz te žice,
Sam ljudina rod uljudi,
Zatočnik mu pjesmom budi!

Eto polja širokoga
Mladoj sili, umu mladom,
Bujaj voljom, rasti râdom,
Uči knjigu roda svoga,
Ugledaj se majčin sine
Na djedova slavne čine!

A mozganju kad obikneš,
Ti mi sinko brz nesudi,
Tudjeg djela mlad nekudi,
Dokle jezgre nepronikneš:
U koga je glava vriedna,
Načina mu treba čedna.

Kad ti dodje čas odmora :
Skokni, trkni, vodom plini,
Mačem muni, umom sini,
Budi dika svoga dvora,
Il se grudaj, ledom smucaj,
Al se štokud nepotucaj!

U kavane dimu gustu
Nema zrâka, ni mirisa,
Nema duha, niti visa,
Samo smotku zvačeš pustu,
Truješ korien svojoj duši,
A glava se puši, puši. –

S toga mi se sinci mili!
Neništite naumice,
Budite nam perjanice,
Na mladih se držte krili'
Nad prostotom, kukavštinom,
Nad truležom, opačinom!

Budte marni, dobru radi,
Domoljubni i pošteni,
Za vrlinom zanešeni,
Budte sunce našoj nadi,
Jedra, kršna omladina,
Vršilica slavnih čina.

Grijalo vas božje sunce,
Kad na vršaj dopanete,
Da si rodu osvanete
Naprednjaci u napunce –
A nijednog da se sina
Nesrami nam domovina!

Djački rastanak.

(Od Branka Radičevića. Ulomak.)

Tambur tambur sitna tamburice,
Udri pobro u sićane žice,
Danas ima a sutra nas nema.
Ajd' u kolo tko će tu da driema? –
On u sriedi u tamburu bije,
A kolo se oko njega vije,
Ao braco, ao tamburice.
Udri žešće u te sitne žice,
Sitne žice, – sitniji koraci,
Nek se znade kad igraju djaci!
Oj vi srbski vitezovi,
Vi zmajevi, sokolovi,
Ta ima vas na hiljade,
Al brojiti nemam kade.
Ta kad bi vas sve brojio,
Kad bi jadan vinca pio!
Oj Šubiću,
Juraniću,
Turske glave
Bjehu trave,
Mači vaši britka kosa,
Krvca vaša bješe rosa,
Rosa rosnu, javor s diže,
Pjevac izanj gusle zdjela,
Pa bugari što ste bili,
Što desnicom počinili;
Djela vaša suncu ravna,
Neće kriti nojca tavna.
Noći, noći, tavna noći –
Tko bi Srbu u pomoći?
Oj Čupiću ljuta gujo,
Oj Ćurčijo mrki vujo,
Ao Luko
Turska muko,
Ao Petre
Plahi vjetre,
Što dohvati tursko mòre,
Pa o srbske razbì gòre!
Oj Pocerče oj Milošu,
Naš sokole, slavo mila,
Al na slavu Turkom lošu,
Jer im slomi pusta krila,
Sruši Drini u dubinu
Onu strašnu orlušinu!
Vi zvjezdice našeg neba,
Što sijaste kò što treba,
Zviezde trpte, zviezde sjaju,
Ali danka još nedaju,
Gjorgje dodje, sunce granu,
A Srbiji dan osvanù.
Kolo kolo
Naokolo
Vilovito
Plahovito
Napleteno
Navezeno
Okićeno
Začinjeno
Brže braćo, amo, amo,
Da se skupa poigramo,
Srbijanče, ognju živi,
Tko se tebi još nedivi!
Hrvaćane ne od lane,
Od uviek si ti bez mane!
Oj Bosanče, stara slavo,
Tvrdo srce, tvrda glavo,
Tvrd si kao kremen kamen,
Gdje stanuje živi plamen!
Ao Ero, tvrda vjero,
Tko je tebe jošte tjero?
Ti si kano hitra munja,
Što nikada nepokunja.
Ao Sriemče, gujo ljuta,
Svaki junak po sto puta!
Crnogorče, care mali,
Tko te ovdje još nehvali?
Mačem biješ, mačem siečeš,
Mačem sebi blago tečeš,
Blago turska glava suha,
Kroz nju vjetar gorski duha.
Oj sokole Dalmatinče,
Divna mora divni sinče!
Oj ti krasni Dubrovčane,
Naš i danas bieli dane,
Ta sa pjesme iz starine
Pune slave i miline!
Oj Slavonče tanani!
Banaćane lagani!
Oj Bačvani, zdravo, zdravo.
Tko j' u pjesmi veći djavo !
I vi drugi duž Dunava,
I vi drugi gdje je Drava,
I svi drugi tamo amo,
Amo da se poigramo!
Hvatajte se kola toga,
Od višnjeg je ono boga:
Rukom drži bratac brata,
Blizu srca njega hvata,
Svirac svira,
Srce dira,
Ruka s' diže na posao,
Da l' će komu biti žao?
Noga lupa, diže prah,
Naokolo svuda strah.
Noga laka, srce zdravo.
Kolo leti, kolo djavo,
Poskočica djavolica,
Što je htjela to i smjela,
Al je žeca odoljela. –

Sve na stranu – korist preda se.

(Satirička pjesma na materializam sadanjega vieka u ironićkom tonu od Jovana Jovanovića.)

Diete moje, ideš na put,
Primi k srcu rieči ove,
U praktičnom novom duhu
Kako sad si slovoslove.

U dalekom svietu
Bude čuda svaka,
Zaljubi se bogatoška
I u siromaka.
Ako se i tebi
Tako štogod desi –
Samo ima l' blaga,
Ti se neponesi.
Šta je gadno lice!
Šta je gadna duša!
Tko za višim teži,
Od tog se nesgnjuša.

Prilika se desi,
Možeš časti steći,
A savjest se trgne,
Pa ti put preprieči.
Neslušaj joj sine,
Suhoparne glase :
Ti savjest na stranu,
A korist preda se!

Istina je liepa,
Dok čovjeku hasni;
Al ako ti neda
Zalogaja masni',
Ti se hvataj onog

Ma aspida bila,
Dukati se krase:
Ti mrzost na stranu,
A korist preda se!

Kadikad se nadje
Čovjek u maleru.
Da se izkobelja
A on zadà vjeru.
Poslije ide putem,
Mnogu sreću sreta,
Mogo bi ju uzet,
Al mu vjera smeta.
Diete moje drago,
Dobro pazi na se :

A korist preda se!
Tko ti pruža prase :
Istinu na stranu,
A korist preda se!
Mnogo ti je rieči ?
Hoćeš kraće ? – eto
Što koristi daje,
Ono 'e samo sveto,
A što njojzi smeta,
To je stvar prokleta

Ti vjeru na stranu,
Zato pamti dobro
Ove mudre glase :
Sve drugo na stranu,
A korist preda se!

Prijatelju Mihovilu Pavlinoviću.

(Poslanica od Stjepana Buzolića.)

U taman za mnom pristaješ,
Kani se mojih vrata,
Pomamna, sliepa požudo
Visoke časti i zlata;
Providnost višnjeg s neba
Takvu mi poda ćud,
Da volim prosit hljeba,
Neg ti podložit grud.

Ima ih, brate Mihajlo,
Kojim je puna kesa,
Il palac zlatna maveza
Miliji od nebesâ:
Pa ti nad novcem drću
Kano na vrbi prut,
Za časti viekom srću,
Velmožam ližu skut.

A ja kad mogu s glavice
Uzdignut prosto čelo
I pomoć vapit od neba
Za moje rodno selo,
Pa vidim marvu gojnu
I grozdan vinograd,
Vidim mu pčelu rojnu
I žitom bogat sâd;

Kad vidim gdje se sastaje
Sakato, staro, mlado
Božijeg hrama pod krovom,
Bogu se moleć rado;
Kad vidim braću milu,
Gdje akrbi za svoj dom,
Odbija tudju silu
Sdruženom desnicom;

Tad srce s puste radosti
U prsih ćutim rasti,
Tad su mi mrzke, nesnosne
Sve ine zemske lasti,
Tad prsti stanu sami
U strune udarat,
Pak da bi mora kami
Od mila proplakat.

Koji nam za ćud neznaju,
Il po svom laktu mjere,
Nit su ti kad u krieposti
Imali ubah vjere,
Kojim je viečna korba
Dičan i čestit glas,
Tim je sav rad, sva borba:
Klevetom zlobit nas.

S takvim se borcem boriti
Otačbi zar da prudi?
Pustimo naše sokole
Nepristran sviet da sudi ...
Naroda grdne rane
Hoće se cielit nam,
Ljepše mu spravljat dane,
Zapušten svjetlat hram;

Starim se hoće mržnjama
Do ciglog smesti traga,
Predsudam kratit prolazak
Preko domaćeg praga;
Hrvatski jezik mili
Držati kao svet,
I našoj nek se vili
Naučen klanja sviet.

Treba nam jednom srušiti
Umjetne te medjaše,
Koji nam dosad priečiše
Zagrlit što je naše;
Nebi li bratska sloga,
Nebi li složni rad,
Iz srca slovinskoga
Divnij izdò sklad

Eto ti mojih namjera,
Eto ti mog barjaka !
Prekrasnim tijem plamenom
Kipi mi žila svaka . . .
Tko se tu sa mnom složi,
Tko se tu takmi s mnom,
On mi je angjel boži,
On duša žiću mom!

Bregovi viekom blaženi
Primorja vilovita,
Nad kijeh prosto Bjokovo
Vrhove k nebu hita,
Da mi je moći s mjesta
Sred vas se preselit!
Izpod tih davnih briesta
Hlada se naužit!

U taman gordi Lacmanin,
U taman Turčin kleti,
Dušmanin svaki u taman
Pokušà vam oteti
To sinje vaše more,
Krst i slobodu strt,
Starinske smetnut sbore,
Slovinstvu zadat smrt.

U taman . . . dok iz pepela
Slovinskih vitezova
Bude nam, Mišo, klicalo
Muževa' tvojeg kova;
Dok se po naših sbori'
Čuje tvoj krjepki glas,
Dok nas tvoj oganj gori
I s praha diže nas! . . .

Strpljen spašen.

(Sonet od Stanka Vraza.)

Štogod hvataš uz hlepnju žestoku,
Mah ti drugud, trećud se prestavlja,
Tvom' kò magla odmičuć se oku:
Hlepnja viek se nedočepa uzglavlja.

Blizu 'e sreća s viencem smierna slavlja,
Al trč za njom, odmiče se u skoku,
Čekaš li ju, hodi ti po boku;
Uztrpnošću sreća se dobavlja.

Ah koliki kucahu neustrpni
Na dver raju; a kad otvoriše,
Slast im se sgrusti, tek što ju ustma crpni.

Vjeruj, brate! Bog sreće najviše
Odredjuje za onog čovjeka,
Koj pred pragom najuztrpnie čeka.

Proljeće.

(Sonet u sročenih heksametrih od R. Filipašića.)

Široka polja svud su zelenim pokrita ruhom
Svud se gajem razleže vesela pjesma sa granâ,
Bistri potok žubori slobodno livadom suhom,
Rog se čuje pastirâ s gorskih ječati strana.

Mladim lišćem posuto gizdavo drvlje tuj stoji,
Cviećem se odjeo gaj – od radosti sieva mu lice,
Pčele na cvieće polieću – pčela zlaćeni roji –
A u grmlju i polju slavje skladaju ptice!

Ah! i život je naš to veselo proljeće milo,
Ah! i on nam podaje radosti sladjanu čašu,
Nad kom smrt je grozno potajno razvila krilo.

Ona nam kùpu presladku truje gorkošću našu,
Te nas otrovom nudi, uvjek nas njime napaja,
Dok nas jednoć neotme blagosti životnog raja!

Dramatičko pjesničtvo.

Dramatičko pjesničtvo ima svoje ime od grčke rieči drao= činiti, djelovati. Ono nam predstavlja razne dogodjaje, ali ne tako, da nam ih pripovieda kao prošle; nego nam je preko samih djelujućih i govorećih osoba tako predstavlja, kano da bi se upravo sada pred nami sbivali.

Predstava biva dialogom i monologom, a sva se drama dieli na više glavnih česti, koje se zovu čini, a ovi se opet diele na pojedine prizore.

Po razvitku cieloga dogodjaja ima svaka drama:

1. Ekspoziciju, u kojoj se gledalac upozna sa odnošaji i značaji, iz kojih se sav dogodjaj razvija.

2. Zaplet (zamršaj), kad se svi oprječni interesi i značaji tako zapletu, da pobude najveće zanimanje.

3. Rješitbuzapleta, kojom se sav dogodjaj završi.

Drama mora da bude u sebi jedinstven umotvor glede čina, vremena i mjesta. Sve što biva treba da se osniva na jednoj glavnoj pomisli; a pojedini čini nesmiju glede vremena i mjesta jako razdaleko biti.

Da drama svoje djelovanje što više povisi, uzimlje si u pripomoć i druge umjetnosti, kanoti: deklamaciju (besjedovanje), mimiku(kretanje), glasbu i slikariju. Zato može kazalište, ako služi plemenitomu i istini biti jako dobrom školom za moralnu i estetičnu naobrazbu.

Razne vrsti drame jesu: 1. Tragedija, 2. igrokaz ili drama u užem smislu, 3. vesela igra, 4. opera.

Tragedija je predstava osbiljnoga, većinom uzvišenoga dogodjaja, koji se svršuje propašću glavne osobe. Ona pušta, da koja duševno darovita, a moralnim svojim značajem odlična osoba , podlegne u borbi s vanjskimi odnošaji. Nu bila uzrokom fizične propasti junaka budi njegova krivnja, budi nesretni zamršaj odnošaja, ili pako i jedno i drugo, uviek treba da bude uznosita idea , na kojoj se osniva tragedija, i koja pokazuje, da u čovjeku ima njeka sila , koja je neodvisna od vanjskog svieta, i koju on skršiti nemože.

Pjesnici uzimlju svoje junake većinom iz poviesti, pa se takove tragedije zovu heroičkimi, za razliku od gradjanskih, u kojih je predmet uzet iz svakdanjeg života.

Najznamenitije naše tragedije najnovijega doba jesu: dr. Demetra „Teuta“, Mirka Bogovića „Matija Gubec“, Matije Bana „Mejrima“ i „Marta Posadnica“, Laze Kostića „Maksim Crnojević“, dr. Franje Markovića „Karlo Drački“.

Igrokaz ili drama u užem smislu razumieva se, kada nam se predstavlja osbiljan dogodjaj, u kojem glavni junak pobjedu održi. Napetost i nenadan razvoj najznatnije je svojstvo drame; i ona je tim bolja, čim su jednostavniji i plemenitiji načini, kojimi se pjesnik posluži, da to postigne.

Ivan Kukuljević („Poturica“, „Juran i Sofija“), Mirko Bogović („Frankopan“, „Stjepan zadnji kralj bosanski“), dr. Dimitrija Demeter („Ljubav i dužnost“, „Krvna osveta“), dr. Jovan Subotić („Zvonimir“, „Nemanja“, „Prehvala“) i dr. Milan Jovanović („Kraljeva seja“) znamenitiji su naši dramatici.

Vesela igra, sadržaja je šaljiva; ona nam predočuje dogodjaje, u kojih se kojekakovimi smiešnimi sukobi i bludnjami proizvedeni zamršaji u svakdanjem životu veselo razviju.

Njom se šibaju i smiešnim čine svakojake prenapetosti i nepristojnosti; ali smijanje nije njezina glavna zadaća, nego njoj je čistiti i oplemenjivati običaje i navade ljudske načinom veselim i zabavnim.

Veselih igara ima razne vrsti. U njekojih leži smiešno u samom zamršaju čina ili u značaju djelujućih osoba (komedija) i motivih njihova djelovanja; a u njekojih se opet slikaju prizori iz najnižih pučkih razreda, te su zasoljeni krupnom šalom i zovu se lakrdijami.

Najznatniji pisac u toj struci bio je u nas Jovan Popović. Njegova: „Pokondirena tikva“, „Tvrdica“, „Zla žena“, „Laža i paralaža“ još se i danas rado čitaju i predstavljaju. Najnovijeg vremena pokušaše se sretno na tom polju Ilija Okrugić („Saćurica i šubara“), Janko Jurković („Što žena može“), Eugen Tomić („Bračne ponude“) i Kosta Trifković („Francezko-pruski rat“).

Opera je liričko-dramatički umotvor sa sadržajem ili žalostnim ili osbiljnim ili smiešnim. U operi nedjeljuje na pobudjivanje i oplemenjivanje čustva izključivo samo pjesničtvo, nego je ono ovdje u najužem savezu sa glasbom. Dapače glasba je ovdje glavnija, nego li tekst (libreto), jer glasba nesamo da prati rieč, nego ona dapače misao izvadja, dopunjuje i zanosi u krugove slutnje i tajinstvenoga duševnoga života.

Razlikuje se velika, tragička opera (opera seria) i smiešna ili komička opera (opera buffa). Male opere zovu se operete. Kad u takovu dramatičkom umotvoru ima više razgovora nego li pjevanja, onda se zove vaudeville.

Sa operom je ponješta srodna kantata i oratorium. Obie ove vrsti sastoje se iz zamjenitih pjesama i slikaju nam stanoviti položaj ili dogodjaj, ali bez ikakova djelovanja predstavljajućih osoba. Kantata je manja i jednostavnija, a oratorium veličajniji sadržajem i obsegom. Ako je predmetom takova oratoriuma muka Hristova, onda se zove pasija.

Opera se je tek najnovijeg vremena kod nas njegovati započela. Vatroslav Lesinski stvorio je prvi dvie izvorne hrvatske opere po Demetrovih libretih „Ljubav i zloba“ i „Porin“; a poslje njega stekao si je velikih zasluga za hrvatsku operu njezin sadanji ravnatelj Ivan pl. Zajc, od kojega imamo više opereta i opere „Ban Leget“ po libretu od dr Ivana Dežmana, i „Mislav“ po libretu od dr. Fr. Markovića.

Frankopan.

Drama u pet čina od Mirka Bogovića.

II. Čin. Prizor deseti.

(Zaplet.)

(Liepo urešena velika dvorana saborska u Stolnom Biogradu.)

Statil, zatim Jurišić Zadranin, Pekri, Bakić, Banović, a za njima još drugi unilaze velikaši i plemići. Njima je na čelu Frankopan i Tahi. Svi stoje i izgledaju Kralja, koji za mala i dodje.

Jedni: Živio nam mnogo godin' dana!

Drugi: Čestit bio, mili kralju!

Zapolja (mahne svim prijazno rukom):
Hvala!
Hvala vami, da ste mi svi zdravo!

(Sjedne na uzvišeno mjesto.)

Uzrok što vas pozvah na taj sabor,
Moć će svaki lasno pogoditi,
Obazriev se u toj tužnoj zemlji,
Koja sad je od sto rana bolna.
Hoću dakle, da vas sad upitam,
Vas – koji ste oci domovine,
I bez kojih po zakonu našem,
I prastarom slavnom običaju,
Kralj nemože ništa da odluči –
Vas upitat hoću, kako ćemo
Ovit barem rane domovini,
Kad je za sad sasvim izliečiti
Nemožemo ?

Frankopan: Moj čestiti kralju!
Prije neg li i pomisli itko
Na što drugo, treba očistiti
Domovinu od neprijatelja.
Istinabog, Turčin odè kući,
Ali ima jošte dost' dušmana
Izvan doma, a baš i u domu,
Koî oholo glave svoje dižu,
Njima treba slomiti rogove,
Prije, bogme, mira biti neće.

Zapolja: Kažite nam, kneže, šta mislite?

Frankopan: Ja nemislim mnogo, gdje dokaza,
Svjetla kruno, u ruci imadem.

Statil: Šta dokaza? . . . nam ih priobćite,
Da vidimo, da se uvjerimo!
Ja baš neću, bog mi nesudio!
Nikom rado učiniti krivo,
Nu ja imam oči za gledanje,
Te bi rado da se osvjedočim,
Da nedržim crno za bijelo.

Frankopan (vatreno) :
Niste li se dost' osvjedočili
Od izdajstva, u novije vrieme,
Odkako se Török iznevjeri,
I još njeki njemu slični druzi,
Kojih primjer, ako se nevaram,
U našemu krugu još borave.

(Pogleda strogo Pekrija, koji se je sav prepao – sám sobom):

Evo primjer savjesti nečiste,
Potresà se kao prut na vodi.

(Svi se ostali uznemire.)

Tahi: Šta to reče? u našemu krugu?

Jurišić: Gdje je? tko je? da ga raznesemo
Ovi čas na sablje! –

Zapolja: Mir, gospodo!
Tu je sveto mjesto, tu se krvca
Neprolieva!

Frankopan (svedj sa strane gledajući Pekrija, koji još sav drkće, sám sobom) :
Evo kukavice !
Žao mi ga je . . .

(Glasno) :

Neka, doć će vrieme
Osvete na skoro, kako mislim,
Stvar će dotle još bolje dozrjeti,
Krivnja njeg'va i njeg'vih drugova,
Još jasnija biti – dotle hoću
I ja da ga štedim, pa da cielu
Kletu družbu naših protivnika,
Najprije stranih a tada domaćih,
Sigurnije redom smrvit mogu.

Zapolja: Prije ipak, nego li se krivnja

Kom naprti, dokazat ju treba!

Frankopan: Želite li još boljih dokaza –
Evo vam ih.

(Pokaže knjigu, koju je od biskupa Sime Erdödija dobio.)

Pa me poslušajte !
Jučer meni ova knjiga dodje,
Iz Hrvatske, a iz dobre ruke,
Gdje se redom napominju pisma,
Koja princip Ferdinand razpisà,
Na sve strane, a na svoje ljude,
Nebi li mu kak' za rukom pošlo,
Postat kraljem naše liepe zemlje.
Tako pisà Baćaniju banu,
I još drugoj gospodi hrvatskoj,
Pa ih moli, da ga podupiru
U namjeri, tebe pako, kralju
Naš čestiti, koga izabrasmo
I krunismo po navadi staroj,
Tebe zove taj Ferdinand javno
Varalicom, koji se narinù
Svim za kralja.

Tahi: To je baš uvreda,
Kojoj para neima!

Jurišić: Na to treba
Odgovorit sabljom u desnici!

Banović: Pravo imaš, Jurišiću, na to
Treba da se sabljom odgovori!
Neka znadu dušmani na skoro
Gdje strah leži, kakva l' mu je mati.

Zapolja (prijazno) :
Ja vas molim, strastni bit nemojte,
Veće mirno kneza saslušajte,
Dok nesvrši i tad savjetujte.
Hladnom krvju, a ne burnom strašću . . .
A vi, kneže, molim, nastavite.

Frankopan: Nemam više mnogo da pridodam,
Osim to, što prije rekoh, i što
Opetujem evo sada: treba
Izkorenit zlo to u početku.

Tahi: Dobro reče, kneže, treba zlo to
Odmah u početku izkorenit,
Da se dalje kako nerazplodi . . .
Gdje izdajstvo, plod nesloge, niče,
Tam sve dobro bježi, tamo stenje
Zlo pod gorim, a i dobro pod zlim ...
Jao zemlji, gdje se god udomi,
Tam' na skoro, o tom ni nedvojte,
Vrag djavolu dodje u svatove,
Tamo sreće i spasenja nema . . .

Statil: S jedne strane bojat se j' tudjinca,
S druge opet domaćeg izdajstva –
Naopako ! ima li tú lieka ?

Frankopan: Ima, ali treba čvrste volje,
Dobre ruke, a i britke sablje,
Pa je tada odmah posó gotov.

Jurišić: I ja mislim, da je to najkraći
A možebit i najbolji način.

Banović (poviče veselo) :
Čvrsti kosti za opake gosti!
Bit će, ako bog dá, okršaja!

Zapolja: Treba, moja vitežka gospodo,
Promisliti dobro, što se čini,
Istina je, sablja mnokrat rieši
Zamršene čvore kratkim putem,
Ali treba svagda pokušati,
Da l' je nije moći i bez sablje
Riešit.

Statil: Imaš pravo, svietla kruno,
Ja pristajem uz tvo'e mudre rieči,
Sveto pismo veli: traži, nać ćeš!
Nebi li se način našo, koji
Bez prolića krvi k cilju vodi?

Tahi: Izim sablje ja neznadem drugo!

Jurišić: I ja tako mislim, jer nevalja
Na udarac dušmanina čekat,
Već ga prije, nego li pomisli,
Udrit valja, i to baš po glavi.

Banović (šaljivo):
Tamo barem melema netreba.

Pekri (sám sobom):
Dobro, dobro, ja ću si to pamtit,
I nastojat o tom, što sam čuo,
Ferdinanda čim prije izvjestit.

Zapolja: Dakle, moja vitežka gospodo,
Što najprije sada da činimo?
Treba način našeg postupanja
Razložiti sad potanje.

Frankopan: Ja ću,
Svjetla kruno, ak dozvoliš, odmah
Kazat – šta i kako. –

(Zapolja mu rukom dozvoljuje.)

Buduć da si
Po odluci božjoj, zatim revnim
Nastojanjem našim, postó kraljem,
Treba da se odmah u početku
Tvoja vlast sve više još učvrsti
I prot svakoj navali obrani.
Imaš ovdje dobar broj junaka,
Što su za te sve učinit spremni,
S druge strane opet bojat se je,
Da će princip Ferdinand kó do sad
I unapred tvoj dušmanin biti,
Zato slušaj, što te savjetujem:
Ti svu svoju sad sakupi vojsku,
Pa kod Tate šatore razapni.
Meni pako podaj, i to odmah,
Četir' hiljad' po izbor vojnika,
Al momaka neženjenih, molim,
Kojim nije žao poginuti,
Koji mogu stići i poteći,
Na užasnu mjestu postajati,
Na zapetu pušku udariti,
Kojima je kuća kabanica,
Nož i puška i otac i majka,
Dvie kubure bratac i sestrica,
Sva rodbina kehar i fišeci,
Ko'i na svietu nikoga nežale,
A u svetu njih nežali nitko.
Ja ću s njima put države našeg
Protivnika Ferdinanda poći,
Sve ću izpred sebe palit', sjeći,
Neću štedit selâ ni gradova,
Već ću biesnit, kanoti pomaman.
Ja se ufam, da ću moći time,
Tvog dušmana na to prisiliti,
Da od svoje požude za krunom
Domovine naše odustane,
Te da šalje tebi poslanike,
Kojino će liepo za mir molit.

(Vidi se u skupštini radostno gibanje, koje znači, da većina uz Frankopana pristaje, samo u Pekrija vidi se, da se je vješto uplašio.)

Pekri (sám sobom) :
Bože, to bi naopako bilo !
Ja ću odmah danas Ferdinandu
Javit, što ga čeka – nek je spreman.

Frankopan (nastavi) :
Što se pako domaćega tiče
Dušmanina, s njime ćemo odmah
Račun pravit, čim svršimo posó
Sa tudjinom – pa će mir tad biti.

(Veća strana velikaša pohvalno prima taj predlog.)

Zapolja: Znadem, kneže, u prilici takvoj,
Gdje se radi o tom, kako će se
Il postići il održat carstvo,
Da se mnokrat okrutno postupa;
Nu ja neću da okaljam ruke
Toplom krvcom braće kršćenika,
Prem ako su moji protivnici.
Ta ako je božja volja tako,
Ja ću ostat na priestolju mome,
Bez da opet krvca se prolieva,
Koje riekom dosta je proteklo,
Odkako nam krvopije Turci
Časni krst naš gaze.

Frankopan: Oprosti mi –
Ako nećeš tako, kó što rekoh,
A ti radi, kako tebi volja,
Ja ću rieč ti vazda saslušati,
Jer u tebe svoga gospodara,
Svoga kralja, i ljubim i štujem.

Zapolja: Tako, kneže, hvala vami za taj
Liepi primjer podanosti vaše . . .
Tko vas znade, pravo kazat nezna,
Da l' je hrabrost u vas veća, ili
Koja druga vašijeh krjeposti.
Za sad dakle tú junačku vatru
Obuzdajte, bit će, ja se ufam,
Sgode, gdje će od potrebe biti.

Tahi: U taj čas nam ipak nješto treba
Odlučiti, šta i kako ćemo.

Zapolja: Strpite se, kazat ću vam odmah:
Ja ću svojom vojskom ovdje ostat,
Te učvrstit svoje šatorove,
Što se izvan grada tog nalaze,
I dočekat mirno dalnje glase
Iz Požuna i još njekih strana,
Jer tad znat' ću, što da činim dalje. –
Nek moj takmac podje, ako hoće,
Vijugastom stazom – ja ću ravnim
Njega vazda putem susretati.

(Frankopanu.)

A vi kneže, poći ćete odmah
S vašom vojskom, što je ovdje ima,
U Hrvatsku natrag, tamo ćete
Dalnje moje zapoviedi čekat.

Frankopan: Činit hoću kó što zapoviedaš,
Svietla kruno, samo nemoj dugo
Da bezposlen budem, da nesjedim
Kano starac na kamenu hladnu,
Što nabraja svoje brojanice,
Već mi skoro reci: Frankopane,
Ustaj, pa se lati buzdovana ! . . .

Zapolja: Doć će, kneže, još i tomu vrieme.
Sada pako, vitežka gospodo,
Buduć vidim, da ste uvjereni
O tom, da se tako baš postupa
A ne drugč'e, kraj je našem vieću,
Neka svaki sad na ono mjesto
Podje, kud ga sveta dužnost zove. (Hoće da otidje.)

Frankopan: Jošte jedno, molim prie rastanka
(Naprama ostalim, izim kralja.)
Treba, braćo, da se zakunemo
Tvrdom vjerom, da ćemo ostati
Našem slavnom poduzeću vjerni.

Svi (izim kralja i Pekrija) :
Jest, jest, treba da se zakunemo !

(Frankopan i ostali – izim očevidno ganjenog kralja i sa strane stojećeg Pekrija – svi dignu tri prsta u vis.)

Frankopan (glasno i svečano) :
Kunemo se dakle živim bogom
I presvetim trojstvom, da hoćemo
Vazda vjerni ostat našem kralju,
Tko li vjerno uz njeg neuztraje,
Neka traje u jadu godine,
Tko l' ga izda, kano Juda Krsta,
Izdalo ga ljeto i godina! . . .
Bog je čuo, tako neka bude !

Svi: Bog je čuo, tako neka bude !

(Svi izlaze za kraljem onim redom, kako unidjoše.)

Pekri (malko zaostaje):
E da Bog dá – krivo se ukleli ! – (Ode.)

Bilješke

1 Skupa.

2 Ugla.

Impresum

Nakladnik
Stilistika.org
Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu
Odsjek za kroatistiku, Katedra za stilistiku
Ivana Lučića 3, Zagreb

Za nakladnika
Vesna Vlahović-Štetić

Urednik
Krešimir Bagić

Recenzenti
Nikola Košćak
Anera Ryznar

Prijepis
Amalija Gros

Produkcija
KaramanDesign

Izvornik
Kratka stilistika za gradjanske i višje djevojačke škole. Priredio Ivan Filipović, županijski školski nadzornik u Zagrebu, dopisujući član srbskog učenog družtva i pravi član hrv. pedagogijsko-književnog sbora. U Zagrebu, nakladom knjižare Lav. Hartmána, 1876. Tiskom Lav. Hartmána i družbe u Zagrebu.

ISBN 978-953-175-677-8

Objavljivanje knjige financijski je poduprlo Ministarstvo znanosti i obrazovanja Republike Hrvatske
v. 1.1